ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                               
 
12 лютого2025 року
м. Київ
 
справа № 761/42089/21
 
провадження № 61-8942св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Ротайським Володимиром Михайловичем, на постанову Київського апеляційного суду                          від 24 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, витребування майна                   із чужого незаконного володіння, скасування рішень про державну реєстрацію                                       та скасування записів про право власності.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона зареєстрована в житловому будинку АДРЕСА_1 та є його власником на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кушніренко Л. А. 09 липня 1992 року.
З часу отримання свідоцтва про спадщину вона не вчиняла жодних дій, спрямованих на відчуження зазначеного будинку та нікого на вчинення таких дій не уповноважувала. Разом з тим, після її тимчасової відсутності у будинку, нею було виявлено проникнення до нього сторонніх осіб, у зв`язку із чим вона звернулася до правоохоронних органів із заявою про злочин, а у подальшому їй стало відомо, що будинок відчужено на користь третіх осіб. 
26 квітня 2019 року Шевченківським УП ГУНП у м. Києві за її заявою порушено кримінальне провадження № 12019100100003995 за частиною другою статті 190 КК України за фактом заволодіння 29 листопада 2018 року невстановленими особами шляхом обману з використанням завідомо підроблених офіційних документів будинку за вказаною адресою.
У подальшому з`ясувалося, що спірний будинок був нібито проданий двічі. Зокрема, як вбачається з оспорюваних договорів купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 29 листопада та 06 грудня 2018 року, спірний будинок належить продавцю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованого Українською біржею «Десятинна» за реєстровим № 1312 від 28 лютого 2000 року. У відповідь на адвокатський запит щодо надання копії даного договору, Державний архів м. Києва листом від 01 лютого 2021 року повідомив, що договорів з такими реквізитами не виявлено. 
Позивач вказувала, що ніколи не була членом товарної біржі Українська біржа «Десятинна». Оскільки договору купівлі-продажу від 28 лютого 2000 року за реєстровим № 1312 виявлено не було, відповідно до положень статті 48 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу є недійсним з моменту його укладення. Оскільки ОСОБА_2 не набув права власності на спірний будинок, права укладення договорів купівлі-продажу від 29 листопада 2018 року та 06 грудня 2018 року він не мав. Вказана обставина підтверджується тим, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на момент вчинення вказаних правочинів за ОСОБА_2 право власності на спірний будинок зареєстровано не було.
Крім того, як вбачається з цих договорів, вони нібито посвідчені приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І. В., нотаріальна діяльність якого припинена у зв`язку з його заявою і документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса були передані на зберігання до обласного архіву, завідувач якого повідомила, що за даними реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2018 рік встановлено відсутність запису щодо посвідчення нотаріусом вказаних договорів купівлі-продажу. Відтак, оспорювані договори нотаріально не посвідчувалися.
Отже, під час вчинення реєстраційних дій приватний нотаріус Копейчиков І. В., ігноруючи відсутність інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо спірного будинку, не встановивши наявність такої реєстрації спірного будинку у Київському міському бюро технічної інвентаризації, зареєстрував спірний будинок за ОСОБА_3 на підставі недійсних правочинів, оскільки ним же нотаріально ці договори посвідчені не були.
Вказувала, що оскільки вона не була стороною в жодному з оспорюваних правочинів, спірний будинок відчужувався неодноразово поза її волею, право власності на спірний будинок за таких обставин не припинилося, у зв`язку із чим вона має право витребувати спірний будинок із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , яка не набула статусу добросовісного набувача.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд: 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений від її імені з  ОСОБА_2 , зареєстрований Українською біржею «Десятинная» за реєстровим № 1312                                від 28 лютого 2000 року з моменту його укладення; 
- визнати недійсними договори купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку                      АДРЕСА_1 , укладені ОСОБА_2 та                         ОСОБА_3 та посвідчені приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І. В.: 29 листопада 2018 року за реєстровим                    № 1119 та 06 грудня 2018 року за реєстровим № 1144; 
- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 будинок за вказаною адресою на її користь; 
- скасувати рішення про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок за вказаною адресою за ОСОБА_3 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_3 на вказаний будинок.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року у складі судді Сіромашенко Н. В. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового                                     будинку АДРЕСА_1 від 29 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І. В. за реєстровим номером № 1119, з моменту його вчинення.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового                                     будинку АДРЕСА_1 від 06 грудня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І. В. за реєстровим номером № 1144, з моменту його вчинення.
Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 та передано його ОСОБА_1 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу)                                 від 29 листопада 2018 року № 44333131, прийняте державним реєстратором Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І. В. про проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна за суб`єктом: ОСОБА_3 та відкриття розділу                                        у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна;
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_3 на 1/2 частини житлового будинку за адресою:                           АДРЕСА_1 , реєстровий номер об`єкта нерухомого майна 1708003680000, за № 29185799, дата реєстрації 29 листопада 2018 року.
Скасовано рішення про державну реєстрацію від 06 грудня 2018 року № 44519047, прийняте державним реєстратором Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І. В. про проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна за суб`єктом: ОСОБА_3 .
 
Рішення районного суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять відомостей та доказів того, що позивачем було вчинено правочини, спрямовані на відчуження спірного нерухомого майна, а також не містять доказів про уповноваження будь-кого на вчинення таких дій. Договір купівлі-продажу                                від 28 лютого 2000 року, укладений від імені ОСОБА_1 , містить неправдиву інформацію та відповідно зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з порушенням чинного законодавства України, такий договір не відповідає дійсності, відповідно не має породжувати прав і обов`язків сторін, зазначених в ньому. З урахуванням цього  ОСОБА_3 не набула права власності на спірний будинок. Оскільки він вибув поза волею позивача, то підлягає витребуванню у ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, розглянувши справу за відсутності відповідача ОСОБА_3 , щодо якої відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, позбавив її можливості скористатись наданими їй процесуальними правами при розгляді справи та на спростування доводів позивача.
Договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений між позивачем та                 ОСОБА_2 , зареєстрований Українською біржею «Десятинна» за реєстровим              № 1312-994 від 28 лютого 2000 року, має власноручний підпис ОСОБА_1 , і на спростування іншого суду доказів не надано, зокрема не надано висновку судової почеркознавчої експертизи, яким би підтверджувалось, що даний підпис належить не позивачу, а іншій особі.
Суд першої інстанції помилково встановив відсутність у реєстрі приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Копейчикова І. В. за 2018 рік записів щодо посвідчення ним спірних договорів, оскільки перевірка записів у реєстрі здійснювалась за інший рік - 2019, а не за рік укладення оспорюваних правочинів - 2018. Відтак, відсутність нотаріального посвідчення договорів                                       купівлі-продажу житлового будинку від 29 листопада та 06 грудня 2018 року не може вважатися доведеною.
Крім того, апеляційний суд послався на те, що вимоги про визнання недійсними договорів, скасування рішень про реєстрацію права власності та записів про право власності на нерухоме майно поряд з вимогами віндикаційного позову про витребування майна є неефективним способом захисту.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2024 року до Верховного Суду,                 представник ОСОБА_1 - адвокат Ротайський В. М., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду                                      від 24 квітня 2024 року скасувати та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не звернув уваги на недобросовісність здійснення її представником процесуальних прав, який неналежно захищав її права та не заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для доведення того факту, що вона не підписувала жодних договорів про відчуження спірного будинку. Вважає, що апеляційний суд на підставі частини сьомої статті 81 ЦПК України повинен був за власної ініціативи призначити таку експертизу, враховуючи що це мало вирішальне значення для правильності вирішення спору.
Також суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки, що спірний договір купівлі-продажу був зареєстрований Українською біржею «Десятинна»,                      а відповідно до вимог положень статті 15 Закону України «Про товарну біржу», така могла реєструвати правочини, якщо її сторонами є члени біржі. Оскільки вона ніколи не була членом Української біржі «Десятинна», відповідно, вважає, що це є підтвердженням того, що такий договір укладати не могла. При цьому, факт того, що вона не є і не була членом вказаної біржі не оспорюється жодним учасником справи.
 
Відзиви на касаційну скаргу відповідачі до суду не подали.
 
Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження                    № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі                                  № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані 29 січня 2025 року представником ОСОБА_3 - адвокатом                 Басараб Н. В., додаткові пояснення у справі, оскільки вони по суті є штучним поданням відзиву на касаційну скаргу поза межами визначеного процесуального строку.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2024 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
11 вересня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2024 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 була власником житлового будинку на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 09 липня 1992 року, реєстраційний № 13н-9549, та зареєстрованого в КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 21 квітня 1994 року за № 35783.
 
Листами КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 13 травня                2019 року та від 11 березня 2020 року повідомлено, що згідно з даними реєстраційних книг бюро, житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1                           від 09 липня 1992 року № 13н-9549, та зареєстрованого у Бюро 21 квітня 1994 року за реєстровим № 35783.
 
Місце проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 зареєстроване з 14 квітня 1994 року.
 
Рішенням Київської міської ради від 08 липня 1999 року № 353/454 передано громадянам у приватну власність земельні ділянки для обслуговування жилих будинків і господарських споруд згідно з додатком, у тому числі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,10 га.
 
Листом Першої Київської державної нотаріальної контори від 23 травня 2019 року повідомлено ОСОБА_1 , що згідно з архівних даних нотаріальної контори, дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 липня 1992 року                                    за № 13н-9549, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кушніренко Л. А. - не видавався.
 
29 листопада 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір                        купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованого «Українська біржа «Десятинна» за реєстровим                                       № 1312-994 від 28 лютого 2000 року. Договір містить відмітку про посвідчення його приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу                      Копейчиковим І. В. та про реєстрацію в реєстрі за № 1119.
 
06 грудня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір                          купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованого «Українська біржа «Десятинна» за реєстровим                              № 1312-994 від 28 лютого 2000 року. Договір містить відмітку про посвідчення його приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу                        Копейчиковим І. В. та про реєстрацію в реєстрі за № 1144.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 травня 2019 року, 29 листопада 2018 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копейчиковим І. В. зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , прийнявши рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний                 № 44333131, здійснено запис про право власності ОСОБА_3                                         за № 29185799 з відкриттям розділу реєстрації об`єкта нерухомого майна.
 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13 червня 2019 року, 06 грудня              2018 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копейчиковим І. В. зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , прийнявши рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний                       № 44519047, здійснено запис про право власності ОСОБА_3                                       за № 29360331.
 
25 квітня 2019 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстрована заява ОСОБА_1 про те, що невстановлені особи 29 листопада 2018 року шляхом обману з використанням завідомо підроблених офіційних документів заволоділи її майном.
 
Листом від 01 лютого 2021 року на адвокатський запит представника позивача Державний архів м. Києва повідомив, що за описом № 2 за 2000 рік до документів фонду № Р-1606 «Товарна біржа «Українська біржа «Десятинна» договору                   купівлі-продажу за реєстраційним номером 1312-994 від 28 лютого 2000 року не виявлено. У документах фонду № Р-1606 «Товарна біржа «Українська біржа «Десятинна», а саме: у журналі реєстрації договорів купівлі-продажу та міни об`єктів нерухомості за 05 січня 2000 року - 16 березня 2000 року, відомостей про укладання договору купівлі-продажу частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - не виявлено.
 
На запит суду першої інстанції Київським обласним державним нотаріальним архівом надано копію договору купівлі-продажу від 28 лютого 2000 року № 1312-994, зареєстрованого біржею «Десятинна», згідно з якого ОСОБА_1 продала,                             а ОСОБА_2 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_4 , державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 09 липня 1992 року. Згідно зі статтею 227 ЦК Української РСР покупцю належить зареєструвати даний договір в Київському міському бюро технічної інвентаризації. Даний договір укладено на виконання біржового контракту, зареєстрованого на біржі 28 лютого 2000 року за № 8399. На зворотній частині договору міститься відмітка про реєстрацію договору на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна». Також наявна відмітка приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Копейчикова І. В. про посвідчення договору                       купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами на ім`я ОСОБА_3 за № 1119.
 
Листом від 01 березня 2021 року Міністерство юстиції України повідомило                   ОСОБА_1 на її звернення від 03 березня 2020 року, що за інформацією Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповідно до наказу Управління від 30 червня 2020 року № 800/6 нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Копейчикова І. В. припинена за його заявою. 27 грудня 2020 року нотаріус передав документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса                                за 2011-2020 роки на зберігання до Київського обласного державного нотаріального архіву. Завідувач архіву повідомила, що за даними реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2019 рік встановлено відсутність запису щодо посвідчення нотаріусом договорів купівлі-продажу частини житлового будинку за реєстровим            від 29 листопада 2019 року № 1119, за реєстровим № 1144 від 06 грудня 2019 року. Вказаний реєстр для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса закінчується реєстровим № 1024. 
 
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                      статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 640/3509/19 та від 28 березня 2023 року у справі № 521/4839/21,                       що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ротайського В. М., підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
 
Відповідно до частини другої статті 44 ЦК Української РСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.
 
Частиною статті 47 ЦК Української РСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. 
Недодержання цієї вимоги тягне  недійсність  договору  (стаття  47 цього Кодексу).
Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
 
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
 
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.
 
Пославшись на вказані норми матеріального права, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу житлового будинку, на підставі якого спірне майно вибуло з власності позивача, укладений між нею та                           ОСОБА_2 , зареєстрований Українською біржею «Десятинна» за реєстровим        № 1312-994 від 28 лютого 2000 року, має власноручний підпис ОСОБА_1 , і на спростування цього суду доказів не надано, зокрема не надано висновку судової почеркознавчої експертизи, яким би підтверджувалось, що даний підпис належить не позивачу, а іншій особі.
 
Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони є передчасними.
 
Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що вона не підписувала жодних договорів про відчуження належного їй спірного будинку, зокрема, й договору купівлі продажу від 28 лютого 2000 року, відповідно спірне майно вибуло з її власності незаконно, без її волі.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Отже, у змагальному процесі позивач повинен довести вимоги, на які він посилається, відповідач заперечення, які висуває проти заявлених позовних вимог. а суд повинен забезпечити змагальність сторін процесу. Тобто у суду, а не лише у сторін, також є процесуальний обов`язок у змагальному процесі.
 
Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції неповно. Установлення факту непідписання договору, як правило, можливе за допомогою відповідної судової почеркознавчої експертизи.
 
Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
 
Отже, призначення експертизи можливе з власної ініціативи суду, що відрізняє чинний ЦПК України від ЦПК України у редакції до 15 грудня 2017 року. На такі особливості Верховний Суд звертав увагу неодноразово.
 
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
 
Такі правові висновки викладено Верховним Судом, зокрема, у постанові                     від 24 травня 2023 року у справі № 567/792/22 (провадження № 61-431св23).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, які вплинули на правильність вирішення справи та призвели до передчасних висновків по суті спору, оскільки суд не забезпечив належної змагальності сторін, не роз`яснив сторонам про важливість призначення експертизи за встановлених обставин справи, так і не ініціював призначення судової почеркознавчої експертизи з власної ініціативи, без якої, на думку Верховного Суду, неможливо повно встановити обставини справи й ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення у цій справі.
 
Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне судове рішення по суті спору.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями здійснювати оцінку чи переоцінку доказів.
 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми ЦК України, які не були чинними на момент укладення спірного договору купівлі продажу (від 28 лютого 2000 року).
 
Колегія суддів вважає, що справу необхідно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки саме цей суд дійшов передчасних висновків про те, що спірний правочин було укладено позивачем, а майно вибуло з власності з її волі. 
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Оскільки суд касаційної інстанції у силі статті 400 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, суд апеляційної інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не ініціював призначення у справі експертизи, без призначення якої неможливо правильно вирішити спір, усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
При новому розгляді справи апеляційному суду, крім наведеного, необхідно перевірити всі заявлені позовні вимоги на предмет належності та ефективності способів судового захисту, урахувати при цьому релевантну практику Верховного Суду.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Ротайським Володимиром Михайловичем,задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2024 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець