Справа № 161/13889/24 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/120/25  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
04 лютого 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання - Савчук О. В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Виконавчий комітет Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2024 року

                                          В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 31 серпня 1996 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2023 року між ними розірваний. У шлюбі народилася дитина - дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2023 року з відповідача ОСОБА_3 на його користь стягуються аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_4 .
Позивач зазначав, що протягом тривалого часу дочка проживає з ним та перебуває на його утриманні, а відповідач ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дочки, аліментів не сплачує, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавиться її життям. 
Вважає, що оскільки матір дитини не займається вихованням, не забезпечує харчування, медичний догляд, лікування дочки, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не спілкується з нею, тому є усі підстави для позбавлення її батьківських прав щодо дочки ОСОБА_4 .
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник  позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Відзивів на апеляційну скаргу відповідач та третя особа не подавали.
Відповідач ОСОБА_3 та представник третьої особи Виконавчого комітету Луцької міської ради, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Від представника третьої особи на адресу апеляційного суду засобами електронної пошти надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач про причини неявки апеляційний суд не повідомила.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності відповідача та третьої особи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи. 
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 31 серпня 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2023 року між ними розірваний. У шлюбі народилася дитина - дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 08 липня 2014 року (а.с.10).
На підставі заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2023 року у справі № 161/17885/23, яке набрало законної сили, з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн щомісячно, починаючи з 16 жовтня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.12, 13).
ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом вказував, що ОСОБА_3 як матір малолітньої дитини не бере участі у її вихованні, не цікавиться дочкою, і взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень ст. 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22, від 07 лютого 2024 року у справі №455/307/22 та інших.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 та інші).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
У справі від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року у справі №404/9387/21, від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 та ін.
Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 22 листопада 2023 року у справі №320/4384/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19).
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
У частинах 5, 6 ст. 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18).
За положенням ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
У матеріалах справи міститься висновок Служби у справах дітей Луцької міської ради від 30 вересня 2024 року, затверджений рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 09 жовтня 2024 року № 588-1, в якому орган опіки та піклування виснував про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У висновку зазначено, що під час спілкування з малолітньою ОСОБА_4 було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 перебуває в Німеччині, телефонує їй щодня, на день народження передала гроші, які дитина збирає на ноутбук. На запитання, з ким ОСОБА_4 хоче проживати, коли мама повернеться в Україну, дитина повідомила, що з матір`ю (а.с.118, 119).
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази винної поведінки та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем ОСОБА_3 , які б свідчили про ухилення від утримання та виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України. Суду не було надано доказів того, що відповідач жорстоко поводилась з дитиною, перебуває на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію, або своєю поведінкою негативно впливає на виховання дитини. Матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав.
Зважаючи на встановлені у цій справі обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що подані позивачем докази беззаперечно не підтверджують факт свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а тому дійшов цілком обґрунтованого висновку, що підстави для застосування такої виключної міри як позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 у даному випадку відсутні.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у позові ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Покликання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги заяву відповідача ОСОБА_3 про визнання позову, колегією суддів до уваги не приймаються. 
Так в матеріалах справи дійсно наявна заява ОСОБА_3 про визнання позову про позбавлення її батьківських прав від 23 вересня 2024 року (зареєстрована судом 24 вересня 2024 року), подана засобами електронної пошти (а.с.40 зворот, 41, 42). Разом з тим як правильно вказував суд першої інстанції у своїх висновках, така заява не може бути підставою для задоволення позову, оскільки згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України та ч. 3 ст. 155 СК України є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Визнання відповідачем позову у поданій заяві суперечить закону та порушує інтереси дитини.
Також безпідставними є покликання в апеляційній скарзі на те, що у відповідача наявна заборгованість зі плати аліментів, що є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач у травні 2024 року частково її погасила.
Крім того, наведені в апеляційній скарзі доводи щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини спростовуються висновком Служби у справах дітей Луцької міської ради від 30 вересня 2024 року, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 09 жовтня 2024 року № 588-1, про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої ОСОБА_5 , який є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Суд надав відповідну правову оцінку зазначеному висновку служби у справах дітей та урахував його при ухваленні оскаржуваного у цій справі судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги позивача щодо неправильного вирішення судом першої інстанції позову не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду. На підтвердження обставин, викладених в апеляційний скарзі, позивач належних та допустимих доказів не надав, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Суд надав правильну оцінку обставинам справи в межах заявлених позовних вимог, правильно вирішив спір по суті. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
                                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: