ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2025 року
м. Київ
справа № 712/5142/20
провадження № 51-3417км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
за участю: секретаря судового засідання засудженого прокурора	  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 ,	
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, без постійного місця проживання, 
на вирок Черкаського апеляційного суду від 19 квітня 2024 року. 
Обставини справи

1. Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 квітня 2023 року ОСОБА_5 виправдано на підставі пункту 2 частини 1 статті 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).
2. Апеляційний суд оскарженим вироком скасував цей вирок, та засудив ОСОБА_5 за вчинення цього злочину до позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі статті 71 КК суд частково приєднав до цього покарання невідбуту частину покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2017 року і визначив остаточне покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.
3. Суд визнав доведеним, що 21 квітня 2020 року приблизно о 14:00 поблизу будинку на АДРЕСА_1 засуджений двічі вдарив ОСОБА_8 , заподіявши легких тілесних ушкоджень, та відкрито заволодів його гаманцем, в якому знаходилось 1700 грн.
Вимоги і доводи касаційних скарг 
4. Захисник, посилаючись на пункти 1 та 2 частини 1 статті 438 КПК, просить скасувати оскаржений вирок і закрити кримінальне провадження.
5. Він вважає, що докази, покладені апеляційним судом в основу обвинувального вироку, є недопустимими, зокрема:
протокол огляду місця події, оскільки в ньому не зазначено технічних характеристик фотоапарату, відсутні прізвища осіб, які його підписали, фототаблиця не завірена всіма учасниками слідчої дії, огляд проведено за відсутності потерпілого та свідка;
протоколи пред`явлення особи для впізнання потерпілому та свідку, оскільки слідчі дії проведені раніше, ніж було затримано засудженого та виготовлено відповідні фотокартки, а наявні в протоколах фотознімки не пронумеровано;
висновок експерта № 02-01/368 від 04 травня 2020 року, оскільки його зроблено без дослідження всіх можливих та необхідних матеріалів, у тому числі й результатів слідчого експерименту за участю потерпілого, де він показував механізм нанесення йому тілесних ушкоджень;
протоколи слідчих експериментів за участі потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 , оскільки вони не містять характеристик технічних засобів фіксації, їх проведено без участі спеціаліста в галузі медицини. 
6. Захисник зазначає, що показання потерпілого під час досудового розслідування є непослідовними та суперечливими. Крім того суд не сприймав показання потерпілого та свідка безпосередньо, оскільки вони померли.
7. На думку сторони захисту, апеляційний суд належним чином не мотивував своє рішення тому вирок не відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Позиції учасників касаційного розгляду 

8. У судовому засіданні засуджений підтримав доводи касаційної скарги, а прокурор заперечила проти її задоволення та просила залишити оскаржений вирок без зміни. 
9. Захисник направив Суду заяву про те, що не бажає брати участь у касаційному розгляді. 
Оцінка Суду

10. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, Суд дійшов висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню.
11. Частиною 2 статті 433 КПК передбачено, що касаційна інстанція переглядає рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги. Згідно з частиною 2 статті 438 КПК при вирішенні питання про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення Суд керується статтями 412-414 КПК. Проте за наявності відповідних доводів сторони кримінального провадження Суд здійснює перевірку того, чи додержалися суди процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.[1]
12. Сторона захисту головним чином не погоджується з оцінкою судами доказів, однак у силу положень статей 433, 438 КПК оцінка фактів справи є перш за все завданням судів попередніх інстанцій. 
13. У результаті касаційного перегляду встановлено, що висновок апеляційного суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до статті 94 КПК з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, та сукупністю зібраних доказів, оціненою з точки зору достатності для прийняття рішення.
14. Своє рішення апеляційний суд обґрунтував рядом доказів, зокрема показаннями самого засудженого, який не заперечив, що в той час перебував поблизу місця події і бачив потерпілого, заявою ОСОБА_8 про вчинений щодо нього злочин, протоколом огляду місця події, протоколами пред`явлення особи для впізнання, відповідно до яких потерпілий впізнав ОСОБА_5 як особу, що його пограбувала, а ОСОБА_9 як особу, що перебувала поруч з грабіжником, висновком медичного експерта щодо виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень. Також суд взяв до уваги протоколи слідчих експериментів з додатками за участю потерпілого та свідка.
15. Сторона захисту стверджує, що докази, покладені в основу вироку, є недопустимими через їх невідповідність вимогам КПК.
16. Суд насамперед звертає у вагу на те, що доводи сторони захисту щодо недопустимості протоколів слідчих дій, висновків експертиз та інших доказів (пункт 5 вище) не ґрунтуються на правилах допустимості доказів, а стосуються оцінки їх достовірності.
17. Разом із тим, Суд відзначає, що у вироку в повній мірі відображено не лише зміст досліджених доказів, а й думку сторони захисту, висловлену щодо цих доказів у судовому засіданні. Спростовуючи доводи захисту суд апеляційної інстанції спирався на практику Суду.
18. Скасовуючи вирок суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що певні процесуальні порушення при оформленні документів не є такими, що вплинули на їх достовірність і не позначились на дотриманні прав людини. 
19. Суд погоджується з тим, що неповне зазначення характеристик техніки, якою фіксувалися обстановка та перебіг слідчих дій, не мають вирішального значення для виготовлення додатків до протоколів (фототаблиць та відеозаписів), оскільки факт проведення, місце, час і склад її учасників ніким не оспорювався в суді[2], а підписання додатку до протоколу особою, яка виготовила такий додаток не суперечить вимогам частини 3 статті 105 КПК[3].
20. Суд відхиляє зауваження сторони захисту стосовно протоколу огляду місця події. Відсутність прізвищ слідчого та понятих, підписи яких наявні на кожному з аркушів протоколу та помилкове зазначення в кінці протоколу спеціаліста ОСОБА_10 , не спростовує встановлені оглядом обставини та не впливає на них. Чинний КПК не містить вимог щодо обов`язкового допиту особи, яка повідомляє про злочин перед проведенням першочергових слідчих дій. Суд вважає, що ця слідча дія проведена з дотриманням положень статей 223, 237 КПК.
21. Не є підставою для визнання недопустимими протоколів пред`явлення особи для впізнання потерпілому та свідку через неможливість вчасного виготовлення фотокартки. Закон не визначає конкретного порядку отримання органом досудового розслідування, а також необхідності відображення у протоколі інформації про походження фотознімків, за якими буде проводитись впізнання. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 02 жовтня 2019 року у справі № 591/2374/17 та від 08 лютого 2023 року у справі № 201/2609/20[4].
22. Щодо висновку судово-медичного експерта, яким встановлено наявність, локалізацію, період та механізм виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 , Суд зазначає, що з метою усунення сумнів щодо достовірності цього доказу апеляційним судом було допитано експерта ОСОБА_11 , який підтвердив, що свій висновок він зробив безпосередньо оглянувши потерпілого. Допущена експертом помилка в пункті 4 підсумків експертизи щодо джерела відомостей про обставини отримання тілесних ушкоджень (не потерпілий, а постанова про призначення експертизи), жодним чином не впливає на правильність висновків експерта. 
23. Суд також не вважає обґрунтованими доводи захисника про те, що проведення слідчих експериментів за участі потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 , без залучення судово-медичного експерта має наслідком визнання цього доказом недопустимим. Частиною 2 статті 240 КПК передбачено, що за необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Тобто це право, а не обов`язок слідчого залучити спеціаліста, і таке рішення приймається слідчим на власний розсуд з врахуванням усіх обставин справи.
24. Інші посилання сторони захисту на порушення порядку оформлення протоколів і додатків стосуються оцінки достовірності цього доказу, а не його допустимості. Більше того, сторона захисту не зазначила, яким чином стверджувані нею недоліки в оформленні цього доказу перешкодили їй відстоювати свою позицію у справі.
25. Сторона захисту посилається на те, що не мала можливості допитати потерпілого і свідка в суді.
26. Суд вже зазначав, з посиланням на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), що неможливість допитати свідка не у всіх випадках свідчить про порушення права на справедливий судовий розгляд. Як зазначав ЄСПЛ, всі докази проти обвинуваченої особи зазвичай мають бути представлені у її присутності під час публічного розгляду. Виключення з цього принципу можливі, але не мають порушувати права захисту, які, як правило, передбачають, що обвинувачена особа має отримати адекватну та належну можливість допитати свідка проти неї під час її допиту або на подальших стадіях провадження.[5] Якщо сторона обвинувачення вважає, що певна особа є належним джерелом інформації і спирається на її показання в суді, і якщо показання такого свідка використані судом для обґрунтування обвинувального вироку, слід презюмувати, що її явка і допит є необхідними.[6] 
27. У той же час ЄСПЛ вважає, що гарантії пункту 3 (d) статті 6 є особливим аспектом справедливого розгляду, і першочергова увага ЄСПЛ відповідно до частини 1 статті 6 полягає в оцінці загальної справедливості кримінального судочинства. Для такої оцінки ЄСПЛ розглядає процес у цілому, у тому числі спосіб, яким були отримані докази, враховуючи як права сторони захисту, так і інтереси суспільства та потерпілих у належному обвинуваченні.[7]
28. Суд ще раз наголошує, що перехресний допит особи є важливим елементом права обвинуваченої особи на справедливий судовий розгляд. Таким чином, відступ від правила безпосереднього допиту можливий лише за виключних обставин, наявність яких має бути обґрунтована судом і перевірена, у випадку оскарження, судами вищого рівня.[8]
29. Суд враховує також підхід законодавця щодо використання показань з чужих слів при дотриманні умов, викладених у статті 97 КПК. Оскільки процесуальний закон допускає, що показання особи, яка не допитується в суді, можуть бути використані у вигляді переказу їх іншими особами, Суд не бачить підстав вважати, що показання такої особи, які вона давала поза судовим розглядом, але які були записані і автентичність яких підтверджена, мають бути безумовно виключені без достатньої уваги до факторів, які зумовили неможливість допиту такої особи в суді.
30. Суд зазначає, що у цій справі потерпілий і свідок не були допитані внаслідок їх смерті. Таким чином, поважність причин їх неявки до суду не викликає питань.
31. Суд вважає, що показання потерпілого і свідків під час слідчих експериментів в контексті цієї справи хоча й мали істотне значення, але не були єдиними доказами. Суд нагадує, що потерпілий і свідок впізнали засудженого як особу, що пограбувала потерпілого. Як визнав Суд вище, допустимість цього доказу не викликає сумніву. Хоча показання потерпілого і свідка в ході слідчих експериментів і мали значення для з`ясування деталей пограбування, однак не мали вирішального значення для встановлення факту самої події.
32. Враховуючи наведене, посилання апеляційного суду на їх показання під час слідчих експериментів не порушують істотним чином права захисту і не позначилися на справедливості судового розгляду в цілому.
33. В обґрунтування недостовірності показань потерпілого сторона захисту посилається на їх суперечливість. Однак Суд нагадує, що відповідно до статті 433 КПК вирішення питання достовірності доказів і їх достатності для встановлення факту, на доведення якого вони надані, є перш за все задачею судів попередніх інстанцій і в цій справі Суд не вбачає підстав ставити під сумнів висновки судів у цьому відношенні.
34. Не залишились без перевірки суду апеляційної інстанції версія засудженого, про те, що саме свідок ОСОБА_9 пограбував ОСОБА_8 . Суд у вироку навів переконливі аргументи на її спростування, пославшись зокрема на протоколи впізнання за фотокартками, де потерпілий вказав саме на ОСОБА_5 , як на особу, яка із застосуванням насильства викрала його майно, а також впізнав ОСОБА_9 , який лише знаходився поблизу місця події.
35. За таких обставин доводи касаційної скарги не дають Суду підстав ставити під сумнів висновки апеляційного суду щодо фактичних обставин справи та доведеності винуватості засудженого. Апеляційний суд провів розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Зміст вироку відповідає вимогам статті 420 КПК.
36. Таким чином, Судом не встановлено істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, а тому Суд вважає, що касаційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Вирок Черкаського апеляційного суду від 19 квітня 2024 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                           ОСОБА_3 

[1]  Постанови від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/75286445; від 23 квітня 2024 року у справі № 149/2842/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/118689068; від 22 травня 2024 року у справі № 520/13315/13-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/119331708. 

[2] Постанова від 27 лютого 2023 року у справі № 200/9992/16-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/109433405 

[3] Постанова від 01 листопада 2023 року у справі № 347/222/21, https://reyestr.court.gov.ua/Review/114726892

[4] Постанови від 02 жовтня 2019 року у справі № 591/2374/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/84788565; від 08 лютого 2023 року у справі № 201/2609/20, https://reyestr.court.gov.ua/Review/108930823

[5] Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom [GC], 2011, § 118

[6] Keskin v. the Netherlands, no. 2205/16, § 45, 19 January 2021

[7]  Schatschaschwili v. Germany [GC], no. 9154/10, §§ 100-101, ECHR 2015

[8]  Постанова від 17 січня 2023 року у справі № 753/13113/18