Ухвала
 
07 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 175/2842/22 
провадження № 61-17481ск24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року у складі судді: Білоусової О. М., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району, про встановлення порядку користування домоволодінням та вселення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району, про встановлення порядку користування домоволодінням та вселення.
 
Позов мотивований тим, що за позивачкою ОСОБА_2 визнано право власності на частину домоволодіння, а іншим власником частини є ОСОБА_1 . Сторони не дійшли згоди щодо порядку користування домоволодінням в добровільному порядку. 
 
ОСОБА_2 просила визначити порядок користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом її вселення до домоволодіння.
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено:
визначено порядок користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_2 житлову кімнату № 9, площею 23,9 кв. м. та житлову кімнату №  НОМЕР_1 , площею 14,8 кв. м.;
визначено порядок користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 10 площею 25,2 кв. м. та житлову кімнату №  НОМЕР_2 , площею 18,6 кв. м.;
залишено у загальному користуванні співвласників в житловому будинку А-2 наступні приміщення на першому поверсі: № 1 коридор - площею 29,2 кв. м.; № 2 кухня - площею 23,3 кв. м.; № 3 житлова кімната - площею 39,5 кв.м.; №4 комора - площею 8,8 кв. м.; № 5 житлова кімната - площею 20,1 кв. м.; №6 санвузол - площею 9,5 кв. м.; на другому поверсі: № 7 коридор - площею 24,1 кв. м.; № 8 санвузол - площею 4,8 кв. м.; № 12 гардеробна - площею 4,8 кв. м.; І. веранда - площею 6,3 кв. м., а також літ. Б-гараж, літ. В-сарай, споруди № 1-9,I;
усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні нерухомим майном шляхом її вселення до домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером: 1221486200:01:013:0231;
вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року:
            апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Громова Ю. А. залишено без задоволення;
            рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року залишено без змін.
 
27 грудня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права (статті 358 ЦК України) у подібних правовідносинах; 
співвласник не може вимагати в суді встановлення порядку користування домоволодінням та вселення, якщо він заздалегідь в досудовому порядку не вимагав від іншого співвласника встановити такий порядок, за умови, що майно було витребувано на користь такого співвласника-позивача після розірвання його шлюбу, де він свідчив про відсутність спору про поділ майна, та якщо відчуження майна на користь співвласника-відповідача відбулося до відкриття провадження у справі про витребування такого майна і добросовісний набувач повністю оплатив вартість майна, вселився та проживає в ньому, а співвласник-позивач має інше житло для проживання;
позивачка вимагала від ОСОБА_1 сплатити половину вартості будинку для того, щоб вона не мала претензій до нього, а тому вона має право на позов про припинення її частки з отриманням компенсації;
позивачка не просила позивача встановити порядок користування житлом в досудовому порядку, позаяк в позові не зазначено про це та не надано жодного доказу;
ОСОБА_2 не довела факт того, що внаслідок якихось дій ОСОБА_1 порушується її право на користування майном, що є підставою для відмови у позові. 
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19  грудня 1997 року).
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)
 
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про встановлення порядку користування домоволодінням та вселення.
 
Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.
 
З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 
 
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
 
Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району, про встановлення порядку користування домоволодінням та вселення.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                     В. І. Крат
 
                                                                                              І. О. Дундар 
 
                                                                             Є. В. Краснощоков