УХВАЛА
 
18 березня 2025 року
м. Київ
справа № 369/12724/22
провадження № 61-2709 ск25
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кукарека Катерина Сергіївна, на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про поділ майна подружжя,
за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на частку у нерухомому майні,
та за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на частку у спірному майні,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до позовної заяви у новій редакції від 03 вересня 2024 року              ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спірному майні, відповідно до якого просила суд: визнати недійсним договір про спільну діяльність фізичних осіб, який укладений 08 липня 2021 року; визнати земельну ділянку площею 0,075 га, за кадастровим номером 3222485901:01:031:0144, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) спільним майном подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя поділити її, визнавши за нею право власності на частину цієї земельної ділянки, що після поділу відповідає 0,0375 га; визнати земельну ділянку площею 0,0051 га, за кадастровим номером 3222485901:01:031:0145, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) спільним майном подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя поділити її, визнавши за нею право власності на частину цієї земельної ділянки, що після поділу відповідає 0,00255 га; визнати житловий будинок загальною площею 286,7 кв. м, житловою площею 124,3 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя поділити його, визнавши за нею право власності на частину житлового будинку, що після поділу відповідає 143,35 кв. м загальної площі будинку та 62,15 кв. м житлової площі будинку. 
04 вересня 2024 року  ОСОБА_2 а подала заяву про забезпечення цього позову шляхом накладення арешту на таке нерухоме майно:
- земельну ділянку площею 0,075 га, за кадастровим номером 3222485901:01:031:0144, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належить на праві власності ОСОБА_1 ;
-земельну ділянку площею 0,0051 га, за кадастровим номером 3222485901:01:031:0145, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належить на праві власності ОСОБА_1 ;
-житловий будинок АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .
Заява мотивована тим, що після звернення до суду їй стало відомо про укладення 08 липня 2021 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1  договору про спільну діяльність фізичних осіб без її відома та згоди.
З огляду на ці обставини, виникла необхідність у доповненні позовних вимог новими, оскільки визнання недійсним договору спільної діяльності є єдиним ефективним способом захисту прав позивача.
23 серпня 2024 року їй стало відомо, що ОСОБА_1 , на її думку, умисно, з метою ускладнення виконання рішення суду у цій справі, здійснив поділ земельної ділянки за кадастровим номером 3222485901:01:031:0004, яка є предметом спору, на дві земельні ділянки.
Враховуючи викладене, заявник вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на її користь, через відчуження ОСОБА_1 земельних ділянок та житлового будинку, а отже існує реальна загроза ускладнення чи неможливість виконання рішення суду або ефективного захисту та забезпечення поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Янченко А. В. від 09 вересня 2024 року у задоволенні заяви  ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено. 
Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 вересня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву  ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
В порядку забезпечення позову ОСОБА_2 накладено арешт на:
- земельну ділянку площею 0,075 га, за кадастровим номером 3222485901:01:031:0144, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належить на праві власності  ОСОБА_1 ;
-земельну ділянку площею 0,0051 га, за кадастровим номером 3222485901:01:031:0145, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належить на праві власності  ОСОБА_1 ;
-житловий будинок АДРЕСА_2 , що належить на праві власності  ОСОБА_1 .
03 березня 2025 року від іменіОСОБА_1 - адвокат Кукарека Катерина Сергіївна подала до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд»касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просила її скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що заявником не надано доказів на підтвердження наявності реальної загрози невиконання або ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про її необгрунтованість, з огляду на таке.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. Вказане правило застосовується судом касаційної інстанції і при оскарженні постанови суду апеляційної інстанції, яка прийнята за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (пункт 1 частини першої, частина третя статті 150 ЦПК України). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі               № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
При оцінці зазначеної співмірності, слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. 
З касаційної скарги, даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що на час подачі первісної редакції позовної заяви між  ОСОБА_2 та      ОСОБА_1  виник спір з приводу земельної ділянки за кадастровим номером 3222485901:01:031:0004, площею 0,081 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та будинку, який знаходиться на ній, що належать на праві власності ОСОБА_1 .
30 березня 2023 року на підставі заяви про поділ вищевказаної земельної ділянки  ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на дві земельні ділянки: з кадастровим номером 3222485901:01:031:0144 та з кадастровим номером 3222485901:01:031:0145.
Земельна ділянки за кадастровим номером 3222485901:01:031:0004 була набута під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1  у зареєстрованому між ними шлюбі.
Апеляційний суд встановивши, що між сторонами дійсно виник спір щодо нерухомого майна - земельних ділянок та будинку за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 та існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, дійшов вірного висновку про необхідність забезпечення виконання ймовірного судового рішення шляхом накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно. Такий ризик є виправданим та відповідає меті забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що відчуження зазначеного нерухомого майна  ОСОБА_1 до вирішення цієї справи по суті може унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких вона звернулась до суду, призвести до неефективності обраного позивачем способу захисту прав або інтересів, та бути підставою для повторного звернення позивача до суду.
При цьому суд апеляційної інстанції вірно узяв до уваги те, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержанням норм процесуального права та зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції і тлумачення на свій розсуд норм процесуального права.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки ґрунтуються на незгоді з фактичними обставинами, встановленими судом апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга, подана на постанову апеляційного суду, якою вирішено лише процесуальне питання, є необґрунтованою. Правильне застосовування норм статей 149-150 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.
Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кукарека Катерина Сергіївна, на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про поділ майна подружжя,
за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на частку у нерухомому майні,
та за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на частку у спірному майні.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                             О. В. Білоконь
О. М. Осіян 
Н. Ю. Сакара