УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2025 року
м. Київ
справа № 466/4125/15-ц
провадження № 61-138ск25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» на ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,  
ВСТАНОВИВ:
У червні 2015 року АТ«Універсал Банк» звернулося до суду з позовом, у якому просило: стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість 
за кредитним договором № 017-2008-675 від 17 березня 2008 року у розмірі 
60 114,68 доларів США, з яких: 490,00 доларів США - прострочене тіло кредиту; 53 886,40 доларів США - сума дострокового стягнення кредиту; 5 674,84 доларів США - проценти за користування кредитом; 63,44 доларів США - підвищені проценти.
У січні 2017 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , у якому просила: визнати недійсними кредитний договір 
№ 017-2008-675 від 17 березня 2008 року та додаткову угоду № 1 від 19 травня 2009 року до кредитного договору; договір поруки № 017-2008-675-Р 
від 17 березня 2008 року та додаткову угоду № 1 від 19 травня 2009 року до договору поруки.
У серпні 2017 року ОСОБА_1 також подав зустрічний позов до АТ «Універсал Банк», у якому просив визнати недійсним кредитний договір № 017-2008-675 
від 17 березня 2008 року та додаткову угоду № 1 від 19 травня 2009 року 
до кредитного договору.
Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 15 червня 2021 року позов АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором 
№ 017-2008-675 від 17 березня 2008 року в розмірі 6 228,28 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 20 квітня 2015 року складає 130 831,24 грн. У решті вимог відмовив. 
У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовив.
Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині первісного позову АТ «Універсал Банк».
Київський апеляційний суд постановою від 22 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 червня 2021 року без змін.
У грудні 2022 року АТ «Універсал Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року в частині вимог АТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості, у задоволенні яких відмовлено, й передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Також у грудні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року в частині задоволених вимог АТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові, а також змінити мотивувальну частину рішення щодо підстав відмови в позові банку в цілому за безпідставністю.
 Верховний Суд постановою від 21 серпня 2024 року касаційні скарги Акціонерного товариства «Універсал Банк» та ОСОБА_1 задовольнив частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року в частині позовних вимог АТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості скасував, справу в цій частині направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 16 грудня 2024 року прийняв відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 червня 2021 року, апеляційне провадження у справі закрив.
06 січня 2025 року АТ «Універсал Банк» через підсистему «Електронний суд» надіслало до Верховного Суду касаційну скаргу у вказаній справі, в якій просить скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини 
(стаття 10 ЦПК України).
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, 
№ 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається 
ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів 
цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.
Згідно зі статтею 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у 
пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі вказується обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається 
ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 відмовився від апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 червня 2021 року, будучи поінформованим про наслідки такої відмови, усвідомлюючи наслідки процесуальної дії, а тому колегія суддів апеляційного суду вважала за необхідне заяву задовольнити та прийняти відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 червня 2021 року, оскільки така відмова не суперечить вимогам закону,
Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою останнього від апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 червня 2021 року, судом апеляційної інстанції закрито та роз`яснено сторонам, що повторне оскарження цього судового рішення особою, що відмовилась від апеляційної скарги, не допускається.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Відповідно до положень частини четвертої статті 364 ЦПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати апеляційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення апеляційного провадження. За відмови від апеляційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги, постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження.
Частина п`ята статті 364 ЦПК України передбачає, що у разі закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги на судове рішення, повторне оскарження цього рішення особою, що відмовилася від скарги, не допускається.
Прийняття відмови від апеляційної скарги не пов`язується з обов`язком апеляційного суду перевіряти, чи у зв`язку з такою відмовою не порушуються права будь-яких осіб, оскільки право особи на відмову від апеляційної скарги не обмежене. При цьому апеляційний суд відповідно до пунктів 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України має роз`яснити передбачені частиною четвертою статті 364 ЦПК України наслідки прийняття відмови від апеляційної скарги. Заява про відкликання скарги, яка надійшла після початку розгляду справи, не може бути підставою для закриття апеляційного провадження, якщо особа не подала заяви про відмову від скарги.
Прийнявши відмову від апеляційної скарги, суд закриває апеляційне провадження за цією скаргою, а за наявності інших апеляційних скарг - продовжує апеляційне провадження за цими скаргами (скаргою).
Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для прийняття відмови апелянта від апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та, як наслідок закриття апеляційного провадження відповідно до вимог частини четвертої статті 364 ЦПК України, оскільки відмова від апеляційної скарги є проявом небажання особи реалізувати використане нею право апеляційного оскарження судового рішення у процесі апеляційного розгляду справи. Це право закріплене у законі як суб`єктивне право кожного з учасників судового розгляду, що реалізував право апеляційного оскарження. 
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскарженого рішення суду апеляційної інстанції.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд зазначає, що право особи на оскарження судового рішення є однією із складових права на справедливий суд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта Конституцією України. Водночас згідно з цивільним процесуальним законом оскарження судового рішення в суді касаційної інстанції вимагає від заявника належного обґрунтування касаційної скарги.
Згідно із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним, а касаційна скарга на ухвалу Львівського апеляційного суду 
від 16 грудня 2024 року є необґрунтованою, тому за таких підстав у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                І. В. Литвиненко
 
                                                                                                           А. І. Грушицький
 
                                                                                                           Є. В. Петров