Справа № 148/1632/24
Провадження № 22-ц/801/95/2025
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року	Справа № 148/1632/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Саламахи О. В. в залі суду в м. Тульчині Вінницької області за правилами спрощеного позовного провадження,
в цивільній справі № 148/1632/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період невиконання рішення суду у справі № 148/2598/15-ц,

встановив:
Короткий зміст вимог
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати в розмірі 129 768,70 грн та 3 % річних 27 952,29 грн, всього: 157 720,99 грн, за період невиконання рішення суду з 12.03.2017 до 21.08.2024, а саме, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 21.12.2016 у справі № 148/2598/15-ц (провадження № 22-ц/772/3728/2016).
Мотивував заявлені вимоги тим, що згідно з рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 21.12.2016 у справі №148/2598/15-ц (провадження №22-ц/772/3728/2016) суд вирішив: стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техніка і технології» заборгованість за договором купівлі-продажу від 25.12.2014 в розмірі 98 000 грн, 3 % річних – 2 400,33 грн, втрати від інфляції – 34 459,50 грн, а також понесені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 4 247,27 грн.
У подальшому, 13.02.2017 апеляційний судом виданий виконавчий лист, який не був пред`явлений до примусового виконання.
В рамках ліквідаційної процедури ТОВ «Техніка і технології» було проведено електронні торги з продажу активів банкрута. 
Відповідно до протоколу про проведення аукціону №BRD001-UA-20240115-31178 позивач став переможцем електронного аукціону та набув право вимоги (зобов`язання) до боржників, зокрема ОСОБА_2 , код НОМЕР_1 (підстава виконавчий лист від 13.02.2017 по справі № 148/2598/15-ц) 125 107,10 грн.
За результатами проведеного аукціону між ТОВ «Техніка і технології» та Адвокатським бюро «Олександра Терлецького» підписано Акт придбання майна на аукціоні, яким засвідчено повну оплату придбаного майна.
Між ТОВ «Техніка і технології» та ОСОБА_1 06.02.2024 підписано договір №BRD001-UA-20240115-31178 про відступлення права вимоги (цесії).
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 01.04.2024 замінено стягувача у справі № 148/667/24 (провадження 6/148/18/24, а саме з ТОВ «Техніка і технології» на ОСОБА_1 у виконавчому листі, виданому 13.02.2017 Тульчинським районним судом Вінницької області у справі № 148/2598/15-ц.
З огляду на викладене, позивач вважає, що набувши всіх прав кредитора, він має право звернутися з відповідним позовом про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат та 3 % річних за період невиконання рішення суду.
У подальшому позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, яка мотивована тим, що під час подання позовної заяви до ОСОБА_2 заявлена сума позовних вимог становила 104 267,95 грн, разом з тим, аналізуючи правовий статус позовної давності в період дії карантину та військового стану, просить стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати в розмірі 129 768,70 грн та 3 % річних 27 952,29 грн, всього: 157 720,99 грн, оскільки рішення суду в період з 12.03.2017 до 21.08.2024 не виконувалося, надавши відповідний розрахунок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тульчинського районного суду суду Вінницької області від 22 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що строк пред`явлення виконавчого листа, виданого 13.02.2017 по справі №148/2598/15-ц відносно боржника ОСОБА_2 закінчився 21.12.2019, тобто ще за довго до відступлення права вимоги від первісного стягувача до позивача, яке відбулося лише 16.02.2024, а позивач звертається до суду із позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період невиконання рішення суду у справі №148/2598/15-ц, тому, на підставі вище викладеного встановлено, що ОСОБА_1 не наділений правом стягувати з ОСОБА_2 інфляційні втрати та 3 % річних за період невиконання рішення суду у справі № 148/2598/15-ц.
При цьому суд погоджується з позицією представника відповідача про те, що строк позовної давності пропущено позивачем, однак позов не підлягає задоволенню через недоведеність позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 жовтня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Сопрун В. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року справу призначено до апеляційного розгляду з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції на 14 січня 2025 року о 11 год. 40 хв. за участю позивача ОСОБА_1 . 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до позивача перейшли всі права стягувача, однак не дослідив та не надав оцінки банківській виписці, яка міститься в додатку №7 до позовної заяви. Зокрема вказує, що з наданої банківської виписки, вбачається, що після прийняття судом рішення про стягнення заборгованості боржник ОСОБА_2 здійснював добровільне погашення боргу шляхом проведення оплати 27.02.2017 в сумі 2 000,00 грн, 27.03.2017 в сумі 2 000,00 грн, 12.04.2017 в сумі 2 000,00 грн, 22.05.2017 в сумі 2 000,00 грн, 23.06.2017 в сумі 2 000,00 грн, 18.07.2017 в сумі 2 000,00 грн, 31.08.2017 в сумі 2 000,00 грн. Зауважує, що добровільне проведення боржником вище вказаних оплат по погашенню боргу, в силу ч.1 ст.267 ЦК України свідчить про переривання перебігу позовної давності. Отже вважає, що будь-які строки позовної давності щодо вимог у цій справі мають рахуватись від 31.08.2017 (дати останньої добровільної оплати), як щодо основного зобов`язання так і щодо додаткових зобов`язань.
Позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строк позовної давності пропущено позивачем, однак позов не підлягає задоволенню через недоведеність позовних вимог. Звертає увагу, що суд першої інстанції стверджуючи про те, що погоджується із позицією представника відповідача, що строк позовної давності пропущено – визнає правомірність вимог позивача. Проте в подальшому правомірність таких вимог суд заперечує. 
При цьому, період за який позивач просить стягнути 3% річних та інфляційні є період з 12.03.2017 до 21.08.2024, який включає в себе період 3 роки до моменту зупинення строків позовної давності через карантин (з 12.03.2017 до 11.03.2020) та період карантину та військового стану (з 12.03.2020 по 21.08.2024) як період зупинення строків позовної давності.
Звертає увагу, що суд першої інстанції вважає, оскільки, строк пред`явлення виконавчого листа, закінчився 21.12.2019, тобто ще за довго до відступлення права вимоги від первісного стягувача до позивача, яке відбулося лише 16.02.2024, тому ОСОБА_1 не наділений правом стягувати з ОСОБА_2 інфляційні втрати та 3 % річних за період невиконання рішення суду у справі № 148/2598/15-ц. Однак позивач вважає, що такий правовий висновок суперечить ухвалі Тульчинського районного суду Вінницької області від 01.04.2024, якою було замінено стягувача у справі №148/667/24 (провадження 6/148/18/24). Цією ухвалою суд замінив правонаступника у справі. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду в постанові від 31.07.2024 року у справі №161/11703/22 в ідентичних обставинах справи при закінченні строку пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, позивач вказує, що відмова у задоволенні заяви про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа не є підставою для відмови у стягненні трьох процентів річних та інфляційних втрат.
Отже позивач вважає, що він як кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, тому збільшив позовні вимоги з первісно заявленої суми 104 267,95 грн. до суми 157 720,99 грн..
Відзив від відповідача ОСОБА_2 , впродовж встановленого строку, на адресу апеляційного суду не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що Вінницьким апеляційним судом видано виконавчий лист 21.12.2016 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Техніка і технологія» заборгованості за договором купівлі-продажу від 25.12.2014 в розмірі 98 000 грн, 3 % річних – 2 400,33 грн, витрати від інфляції – 34 459,50 грн, а також понесені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 4 247,27 грн. Рішення набуло законної чинності 21.12.2016. Строк пред`явлення виконавчого листа до 21.12.2019 (а. с. 7).
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 01.04.2024 заяву ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому документі, видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа задоволено частково, замінено стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Техніка і технології» на його правонаступника - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 у виконавчому листі, виданому 13.02.2017 Тульчинським районним судом Вінницької області у справі № 148/2598/15-ц, та у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа відмовлено (а. с. 8-10).
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 21.12.2016, апеляційну скаргу ТОВ «Техніка і технології» задоволено частково, рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21.01.2016 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Техніка і технології» задоволено частково та стягнено з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Техніка і технологія» заборгованість за договором купівлі-продажу від 25.12.2014 в розмірі 98 000 грн, 3 % річних – 2 400,33 грн, витрати від інфляції – 34 459,50 грн, а також понесені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 4 247,27 грн (а. с. 11-13).
Відповідно до договору № BRD001-UA-20240115-31178 відступлення права вимоги (Цесії) від 06.02.2024, ТОВ «Техніка і технології» та ОСОБА_1 уклали договір відступлення права вимоги (Цесії) про те, що Цедент відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває права вимоги (зобов`язання) до боржників, у тому числі до ОСОБА_2 (підстава виконавчий лист від 13.02.2017 по справі № 148/2598/15-ц) у сумі 125 107,10 грн. (а. с. 14)
Згідно п. 1.7. договору, за результатами укладення/підписання даного Договору, Цесіонарій наділяється всіма правами Цедента, що випливають із зобов`язань боржників згідно п. 1.2 Договору.
Відповідно до п. 4.2 до Цесіонарія переходять усі права, які забезпечують виконання обов`язків боржника.
Згідно з актом приймання-передачі права вимоги (приймання-передавання документів, що підтверджують право вимоги) відповідно до договору № BRD001-UA-20240115-31178 відступлення права вимоги (цесії) від 06.02.2024, ТОВ «Техніка і технології» та ОСОБА_1 підписали даний акт про передачу документів, а саме: п. 1.2. Акту, ОСОБА_1 приймає наступні документи щодо ОСОБА_2 код НОМЕР_1 : копії рішення апеляційного суду Вінницької області від 21.12.2016 по справі №148/2598/15-ц, виконавчого листа від 13.02.2017 по справі № 148/2598/15-ц про стягнення 139 107,10 грн, даних з АСВП від 02.07.2022 по ВП №51043325, постанови від 11.05.2016 про відкриття ВП №51043325, інформації про виконавче провадження №51043325 на 05.07.2022, виписки з АТ «Райффайзен банк» за період з 21.12.2016 по 21.12.2017 про сплату 14 000,00 грн., залишок боргу 125 107,10 грн (а. с. 15).
Відповідно до акту про придбання майна на аукціоні від 06.02.2024, ТОВ «Техніка і технології» та ОСОБА_1 склали акт про те, що відповідно до протоколу електронного аукціону № BRD001-UA-20240115-31178 від 29.01.2024 «Цесіонарій» сплатив «Цеденту» усі необхідні до сплати кошти, а «Цедент» передав у власність «Цесіонарія» право вимоги до боржників, серед яких й до ОСОБА_2 (підстава виконавчий лист від 13.02.2017 по справі № 148/2598/15-ц) у сумі 125 107,10 грн (а.с. 16).
Згідно з постановою державного виконавця Тульчинського районного відділу державної виконавчої служби Хлопотіна О. В. відкрито виконавче провадження № 51043325 на підставі виконавчого листа № 148/2598/15-ц виданого 03.03.2016 Апеляційним судом Вінницької області, про стягнення з боржника ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 183 961,78 грн (а. с. 19).
Відповідно до постанови державного виконавця Тульчинського районного відділу державної виконавчої служби Хлопотіна О. В., 21.11.2016 до Тульчинського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області надійшла ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.10.2016 про скасування рішення Апеляційного суду Вінницької області від 03.03.2016 по справі № 148/2598/15-ц, тому виконавче провадження від 21.11.2016 закінчено (а с. 20).
Відповідно до відповіді Тульчинського відділу ДВС у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на адвокатський запит адвоката Терлецького О. А., головний державний виконавець повідомляє, що на виконані у відділі перебувало виконавче провадження за №АСВП 51043325 щодо стягнення з ОСОБА_3 коштів у сумі 183 961,78 грн на користь ТОВ «Техніка і технології». Відповідно до постанови державного виконавця Тульчинського районного відділу державної виконавчої служби Хлопотіна О. В., 21.11.2016 до Тульчинського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області надійшла ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.10.2016 про скасування рішення Апеляційного суду Вінницької області від 03.03.2016 по справі №148/2598/15-ц, тому виконавче провадження від 21.11.2016 закінчено (а. с. 23).

Позиція суду апеляційної інстанції
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно з статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов`язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 509, статті 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Нарахування спірних у справі сум врегульовано ст. 625 ЦК України, згідно з якою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (зокрема постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).
За змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №903/2718/16-ц, від 18.03.2020 у справі №902/417/18).
Верховний Суд у постанові від 17.11.2020 у справі №904/6892/17 виснував, що інфляційні втрати, 3% річних випливають з основного зобов`язання та є додатковими зобов`язаннями, які поділяють долю основного зобов`язання (основного боргу), позаяк втрата права на судовий захист щодо основної вимоги має наслідком втрату права на судовий захист і щодо додаткових позовних вимог.
Водночас Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 і від 03.10.2023 у справі №366/203/21 виснувала, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
У своїй постанові від 22 листопада 2022 року Верховний Суд у справі №285/3536/20 зазначив, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності.
Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги.
Подібний за змістом висновок викладений Верховним Судом у постанові від 29.01.2024 у справі №924/159/14 (924/502/23).
Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц, зазначив, що тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;
конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі №727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року у справі №545/746/20, від 05 серпня 2022 року у справі №757/63074/19-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі №409/129/20.
Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 21.12.2016 у справі №148/2598/15-ц (провадження №22-ц/772/3728/2016) рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21.01.2016 скасовано, ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ТОВ «Техніка і технології» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Техніка і технології» заборгованість за договором купівлі-продажу від 25.12.2014 в розмірі 98 000,00 грн, 3 % річних – 2 400,33 грн, втрати від інфляції – 34 459,50 грн, а також понесені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 4 247,27 грн.
На підставі цього рішення 13.02.2017 Тульчинським районним судом Вінницької області видано виконавчий лист від 21.12.2016.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Слід враховувати, що право недійсної вимоги (неіснуючого боргу) є предметом доказування та встановлення у справі за позовом нового кредитора до боржника про стягнення заборгованості.
Права, які передаються за договором про відступлення права вимоги повинні бути дійсними та безспірними, а тому у випадку відсутності у первісного кредитора права вимоги, він не може передати новому кредиторові такі права. 
Відповідно до договору № BRD001-UA-20240115-31178 відступлення права вимоги (Цесії) від 06.02.2024, ТОВ «Техніка і технології» та ОСОБА_1 уклали договір відступлення права вимоги (Цесії) про те, що Цедент відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває права вимоги (зобов`язання) до боржників, у тому числі до ОСОБА_2 (підстава виконавчий лист від 13.02.2017 по справі № 148/2598/15-ц) у сумі 125 107,10 грн (а.с. 14).
Оскільки, після укладення договору № BRD001-UA-20240115-31178 від 06.02.2024, до Цесіонарія ОСОБА_1 перейшли усі права, які забезпечують виконання обов`язків боржником, а саме: п.1.2.2 Договору - до боржника ОСОБА_2 на підставі виконавчого листа від 13.02.2017.
Ухвалою суду від 01.04.2024 у справі 148/667/24 (провадження №6/148/18/24), заяву ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому документі, видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа задоволено частково. Замінено стягувача ТОВ «Техніка і технології» на його правонаступника – ОСОБА_1 у виконавчому листі, виданому 13.02.2017 Тульчинським районним судом Вінницької області у справі №148/2598/15-ц. В іншій часті заяви про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа відмовлено.
Відповідно до ст. 526 ЦК України Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Належним виконанням судового рішення є виконавче провадження (завершальна стадія судового провадження щодо виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, якщо не виконуються добровільно).
З викладеного вбачається, що позивач використав право вимоги щодо повернення усієї суми заборгованості, проте ухвалою суду від 01.04.2024 у справі 148/667/24 (провадження №6/148/18/24), у задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині видачі дубліката виконавчого документа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа відмовлено, тобто рішення Апеляційного суду Вінницької області від 21.12.2016 у справі №148/2598/15-ц не може бути виконане.
Таким чином, у справі що переглядається, ОСОБА_1 були нараховані інфляційні втрати та три відсотки річних до вимоги, яка існує в задавненому зобов`язанні.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними.
Відхиляються доводи апеляційної скарги позивача про те, що пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не позбавляє кредитора права на звернення до суду із позовом в порядку статті 625 ЦК України, оскільки згідно Акту придбання майна на аукціоні та договору відступлення права вимоги (цесії) позивач придбав майнові права на підставі виконавчого листа від 13.02.2017 у справі № 148/2598/15-ц й боргове зобов`язання в розмірі 125 107,10 грн не сплачено, позивач не звертався до суду із позовом про стягнення такої суми боргу у визначеному законом порядку.
Посилання в апеляційній скарзі на практику Верховного Суду не заслуговують на увагу, враховуючи, що постанови Верховного Суду, на які посилається позивач, не можуть бути застосовані до зазначених правовідносин у зв`язку з тим, що вони стосуються інших обставин справи і не є релевантними щодо даних правовідносин.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи є власним тлумаченням чинного законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Судом першої інстанції надана правильна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, тому розподіл судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 січня 2025 року.

Головуючий                                                        Ю. Б. Войтко

Судді:                                                                І. В. Міхасішин 

                                                                       В. В. Сопрун