ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/896/25 Справа № 206/1025/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Прінь І. П. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року                       Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 , третя особа: Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро», про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ТОВ «ФК «Ейс» звернулося до суду з вказаним позовом. В обґрунтування посилається на те, що 19.06.2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №26209000430076, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 12000 грн. строком на 12 місяців, з оплатою процентів в розмірі 48% річних за строкову заборгованість та в розмірі 56% річних за прострочену заборгованість. Заборгованість погашається клієнтом шляхом зарахування обов`язкового платежу в розмірі 2,00% від суми фактичної заборгованості з 6 числа місяця, що йде через один місяць після місяця в якому використаний кредит (п.2.3 кредитного договору). До підписання цього договору клієнт ознайомився та погодився з умовами Універсального договору банківського обслуговування клієнтів- фізичних осіб, Тарифами банку, Публічним договором(офертою). Відповідач перед укладанням договору подав всі необхідні документи, а банк на їх підставі провів ідентифікацію та верифікацію відповідача. 
АТ «Банк Кредит Дніпро» свої зобов`язання за договором виконав належним чином в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі 47895,50 грн., що підтверджується виписками з особового рахунку за період з 19.06.2019 року по 11.07.2023 року. 
Позичальник своїх зобов`язань за договором належним чином не виконав. Отримані кредитні кошти не повернув, проценти за користування грошовим коштами не сплатив. Станом на 22.02.2024 року заборгованість за договором становить 98102,99 грн., яка складається з: - 31335,90 грн. – залишок строкового кредиту; 1889,53 грн. – залишок нарахованих строкових процентів; 16559,60 грн. – залишок простроченого кредиту; - 48317,96 грн. – залишок прострочених відсотків.
12.07.2023 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги №12/07/23, за яким клієнт відступив ( за плату) права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, відповідно до реєстру боржників, згідно з Додатком 12, у тому числі і право вимоги до боржника ОСОБА_1 на загальну суму 98102,99 грн.
29.01.2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір про відступлення прав вимоги №29/01/24-01, за яким клієнт відступив факторові (за плату) права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, відповідно до реєстру боржників, згідно з Додатком 1, у тому числі і право вимоги до боржника ОСОБА_1 на загальну суму 98102,99 грн.
Позивач 03.02.2024 року направив відповідачу лист – повідомлення про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором №26209000430076 від 19.06.2019 року,однак ОСОБА_1 вимоги позивача не виконала. 
Просив стягнути з відповідача заборгованість за договором 98102,99 грн., судові витрати:
судовий збір – 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу - 4500 грн.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором №26208000430076 від 19 червня 2019 року у розмірі 98102,99 грн..
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» судові витрати у розмірі 6922,40 грн.. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважала, що під час дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплачувати на користь кредитодавця неустойку, штраф, пеню. А тому вважає неправомірними нарахування їй позивачем суми заборгованості.
Також посилалась на те, що ТОВ «ФК «ЕЙС» повинно було отримати від ПАТ «Банк Кредит Дніпро», як первісного кредитора всі документи, які стосуються викупленого кредитного договору від 19.06.2019 року, зокрема його оригінал, який необхідний для дослідження у судовому засіданні для подальшого з`ясування необхідності проведення почеркознавчої експертизи.
Зазначала, що вона не отримувала від ПАТ «Банк Кредит Дніпро» ніяких коштів. А надані позивачем розрахунки заборгованості, за відсутності у справі первинних бухгалтерських та касових документів, не можуть підтверджувати передачу їй кредитних коштів та наявність у відповідача заборгованості перед банком. 
Умови кредитування не були з нею узгоджені із банком  і в неї не було волевиявлення укладати із банком договір кредитування. При цьому всі документи надані банком викладені таким шрифтом, що його не можливо прочитати. А тому вважала що не було дотримано всіх вимог законодавства для чинності кредитного договору.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «ЕЙС» просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суд першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Зазначав, що ними належними та допустимими доказами доведено факт укладення 19.06.2019 року ОСОБА_1 із АТ «Банк Кредит Дніпро» кредитного договору, в якому погоджено всі істотні умови та відповідно до умов якого позичальник отримала кредитні кошти. 
Вважає, що зазначене підтверджується належними та допустимими доказами, а посилання відповідача на шахрайських дій під час укладення цього договору унеможливлюється завдяки процедурі його укладення через відділення банку після верифікації споживача. Також звертає увагу, що до заборгованості не входять неустойка, штраф чи пеня, на які посилалась апелянт. З огляду на характер спірних правовідносин не погоджується із тим, що у справі необхідне призначення почеркознавчої експертизи, крім того це призведе до необґрунтованого затягування розгляду справи та не сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства. 
Звертає увагу, що до позовної заяви долучено копії всіх документів, які завірені власноручним підписом відповідача та самостійно без примусу подані до банку, Кредитний договір, паспорт споживчого кредиту, рішення щодо надання кредиту.
Зважаючи на те, що у відзиві на позовну заяву відповідач просив застосувати строк позовної давності, позивач звертав увагу на те, що закінчення строку позовної давності припало на дію в країні карантину та воєнного стану, а тому такий строк не вважається пропущеним. Крім того сторонами кредитного договору погоджено 10 річний строк позовної давності.
В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .. Інші сторони в судове засідання не з`явились, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить довідки про доставку повістки до Електронних кабінетів позивача та третьої особи, а також рекомендоване повідомлення про вручення повістки ОСОБА_1 , (т.4 а.с.166, зворот, 167) 
Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «ФК «ЕЙС» довела свої права вимоги на підставі договорів про відступлення прав вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним останньою із АТ «Банк Кредит Дніпро», за яким боржник не виконав належним чином свої зобов`язання.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за 
відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Судом першої інстанції встановлено, що 19 червня 2019 року між АТ «БанкКрдит Дніпро» і ОСОБА_1 був укладений договір №26209000430076 про встановлення кредитного ліміту (оригінал договору – а.с. 23, т.2).
За умовами цього договору банк здійснює кредитне обслуговування поточного рахунку клієнта № НОМЕР_1 , відкритого в банку, за яким можуть здійснюватися операції з використанням електронного платіжного засобу (далі-кредитна картка), шляхом встановлення ліміту Кредитної лінії у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії без забезпечення (далі - Кредит), з метою проведення платежів за товари та послуги понад суми власних коштів клієнта на рахунку (п.1.1 договору).
Ліміт кредитної лінії на дату укладення цього договору становить - 49900,00 грн. (п.1.2.1 договору).
Строк дії кредитного ліміту - 12 місяців з дати встановлення кредитного ліміту. Якщо не пізніше, ніж за 30 календарних днів до закінчення строку дії кредитного ліміту жодна із сторін в установленому в УДБО порядку не заявить про припинення строку дії кредитного ліміту, строк дії кредитного ліміту продовжується на той же строк і на тих же умовах, що зазначені в цьому договорі. Продовження строку кредитної лінії може здійснюватися необмежену кількість разів ( п. 1.2.2 договору). 
У пункті 1.2.3 встановлено,що процентна ставка за користування кредитом є фіксованою і становить : 48% річних - на строкову заборгованість за кредитом; 66% річних – на прострочену заборгованість за кредитом. Пільговий період становить 86 днів. Розмір процентної ставки протягом пільгового періоду складає 0,01% річних. 
Реальна річна процентна ставка за кредитом становить 58,89% .
Згідно із п. 2.3 заборгованість за цим договором погашається клієнтом шляхом зарахування обов`язкового платежу на рахунок, визначний в п.1.1 цього договору з 6 числа місяця, наступного за місяцем в якому був використаний кредит до 5 числа місяця, що йде через один місяць в якому був використаний кредит.
Для укладення даного договору 19 червня 2019 року ОСОБА_1 надала банку копії паспорту, РНОКПП, які засвідчила власноручно своїм підписом (а.с. 109-110, т. 1). 
19 червня 2019 року сторонами був підписаний Паспорт споживчого кредиту, в якому також зазначені основні умови кредитування (оригінал – а.с.24 т.2).
19.06.2019 року Сіра отримала картку № НОМЕР_2 , що підтверджується розпискою про отримання картки ( а.с.105, т.4).
З пояснень АТ «Банк Кредит Дніпро» щодо отримання готівки ОСОБА_1 та заяви про перерахування кредитних коштів на картковий рахунок, встановлено, що ОСОБА_1 не
подавалася заява про отримання готівки та заява про перерахування кредитних коштів на картковий рахунок, оскільки відбулося кредитування рахунку № НОМЕР_1 шляхом здійснення банком платежів з рахунку ОСОБА_1 , які вона ініціювала, використовуючи електронний платіжний засіб (картку), здійснюючи оплату за придбані товари та послуги,зокрема розраховувалася у магазинах та аптеках, знімала готівку в банкоматах за рахунок встановленого банком ліміту кредитної лінії ( а.с.103, т. 4).
АТ «Банк Кредит Дніпро» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі та надало ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі встановленому договором, що підтверджується виписками з особового рахунку відповідача.
Зокрема з наданої позивачем виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 19.06.2019 року по 11.07.2023 року встановлено, що ОСОБА_1 , починаючи з 20 червня 2019
року і до 16 квітня 2021 року активно користувалася кредитними коштами ( оплачувала покупки в магазинах, аптеках тощо, знімала готівкові кошти в банкоматах), здійснювала повернення кредитних коштів (див. виписку по особовому рахунку – а.с.3- 63, т.4). У виписці також відображено нарахування процентів за користування кредитом. 
Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором, який повністю узгоджується із даними виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , встановлено, що відповідачка має заборгованість в загальному розмірі 98102,99 грн., яка складається з:
-31335,90 грн. – залишок строкового кредиту;
-1889,53 грн. – залишок нарахованих строкових відсотків;
-16559,60 грн. - залишок простроченого кредиту;
-48317,96 грн. – залишок прострочених відсотків.
Заяви про припинення строку дії кредитного ліміту, що встановлено п. 1.2.2 договору №26209000430076, ОСОБА_1 банку не подавала.
Доказами, які можуть підтверджувати наявність кредитної заборгованості боржника перед банком та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 254 від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Відтак, виписки за особовими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц).
Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. При цьому первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати обов`язкові реквізити.
До такого правового висновку прийшов Верховний Суд в постанові від 16 вересня 2020 року при розгляді цивільної справи № 200/5647/18.
Отже доводи апелянта про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження отримання кредитних коштів та користування ними, спростовуються наявними в матеріалах справи первинними бухгалтерськими документами.
Кредитор надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, який разом з виписками з особового рахунку підтверджують виникнення заборгованості через невиконання зобов`язань та їх розмір за кредитним договором, отже, є належним доказом на підтвердження наявності заборгованості (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2020 року у справі № 219/7527/16 про стягнення заборгованості за кредитним договором).
Таким чином,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ПАТ «Банк Кредит Дніпро» виконало свої обов`язки за кредитним договором, однак відповідач свої зобов`язання у повному обсязі не виконав, в результаті чого утворилась кредитна заборгованість, до якої зокрема входять погоджені сторонами кредитного договору проценти за його користування. Відповідачем а ні в суді першої інстанції, а ні під час звернення з апеляційною скаргою не були надані докази того, що він повернув кредитні кошти позичальнику або його правонаступникам, а також не було надано відповідного контрозрахунку заборгованості. Також слід звернути увагу, що вказаний кредитний договорі сторонами у встановленому законом порядку не визнавався недійсним.
Посилання на те, що позивачем не надано оригіналів документів на підтвердження наявності у відповідача кредитної заборгованості, то суд апеляційної інстанції звертає увагу, що витребування оригіналів документів відбувається у тому випадку, якщо у суду є сумніви щодо їх достовірності, таких сумнівів надані документи у суду не викликали. Крім того, як зазначалось вище матеріали справи містять оригінал кредитного договору із підписом ОСОБА_1 .. 
З приводу посилання апелянта на застосування перехідних положень Цивільного кодексу України про не нарахування під час дії воєнного стану неустойки, штрафу та пені, то як в вбачається з розрахунку заборгованості вона не містить таких елементів, а складається тільки із процентів за користування кредитними коштами та тіла кредиту.
З приводу строку позовної давності, на який звертав увагу позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу, то апелянт, як відповідач у справі не ставив це питання перед судом. Крім того, як встановлено вище строк кредитування за договором від 19 червня 2019 року складав 12 місяців, а отже закінчення загальновстановленого трирічного строку позовної давності припадало на час введення в країні воєнного стан, якій діє і до тепер та продовжує строк позовної давності у відповідності до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Щодо відступлення права вимоги за вказаним вище кредитним договором слід зазначити наступне.
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
Судом першої інстанції встановлено, що 12.07.2023 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги №12/07/23, за яким клієнт відступив ( за плату) права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, відповідно до реєстру боржників, згідно з Додатком 12, у тому числі і право вимоги до боржника ОСОБА_1 на загальну суму 98102,99 грн., про що складено Акт приймання передачі прав вимоги до договору факторингу №12/07/23 від 12 липня 2023 року.
29.01.2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір про відступлення прав вимоги №29/01/24-01, за яким клієнт відступив ( за плату) права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, відповідно до реєстру боржників, згідно з Додатком 1, у тому числі і право вимоги до боржника ОСОБА_1 на загальну суму 98102,99 грн., про що складено Акт приймання передачі прав вимоги до договору факторингу №12/07/23 від 12 липня 2023 року.
Таким чином позивач належними та допустимими доказами довів наявність у відповідача ОСОБА_1  кредитної заборгованості за договором від 19.06.2019 рокуу вигляді тіла кредиту та відсотків за його користування, право вимоги на які згідно договорів відступлення прав вимоги від 12.07.2023 року та від 29.01.2024 року перейшло до позивача ТОВ «ФК «Ейс».
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ТОВ «ФК «Ейс», як новий кредитор, набуло право вимоги до  ОСОБА_1  за укладеним кредитним договором від 19.06.2019 року у відповідних сумах, які підтверджуються наявними в матеріалах справи документами.
Що стосується розміру процентів, які погоджено сторонами та за якими заборгованість майже у дев`ять разів перевищує фактично отримані позичальником кошти, слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Як було зазначено вище сторонами погоджено розмір процентів та порядок їх нарахування та відповідно до розрахунку заборгованості він складає у загальній сумі 50 207,49 грн.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вказана сума відсотків з огляду на сам розмір позики є завищеним, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.
Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20.
Також відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18 якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Відповідно до п.8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем сума до стягнення заборгованості за нарахованими процентами не є співмірною сумі кредиту за договором 19.06.2019 року, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, а також підтверджене належними та допустимими доказами погіршення стану здоров`я відповідача, колегія суддів дійшла до 
висновку про необхідність зменшення розміру процентів за вказаним договором до 10 000 грн.
При цьому слід зазначити, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ «Банк Кредит Дніпро», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. А тому на думку суду апеляційної інстанції, укладення ОСОБА_1 від 19.06.2019 року перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.
З приводу витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.
Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної  ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою – п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Тому виходячи із положень ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені представником позивача витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції є завищеними та підлягають зменшенню до 500 грн.
Що ж стосується клопотань, заявлених відповідачем, то з огляду на встановлені обставини та надані сторонами документи не має підстав для витребування додаткових доказів, а вказані відповідачем порушення з боку фінансових установ не знайшли свого підтвердження, отже не має підстав для постановлення окремої ухвали.
Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення не зважаючи на доведеність позовних вимог ухвалено з порушенням норм матеріального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру стягнутої на користь позивача кредитної заборгованості з 98 102,99 грн. на 57 895,50 грн..
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України у випадку коли суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно із положеннями ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на часткове задоволення позовних вимог ТОВ судові витрати, понесені позивачем у суді першої інстанції за подачу позовної заяви відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають зменшенню до 1 429,46 грн.
Враховуючи те, що витрати на професійну допомогу позивачу у суді першої інстанції також було зменшено до 500 грн., загальна сума судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача складає 1 929,46 грн. (1 429,46 + 500) .
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 98 102,99 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382 ,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року в частині стягнутої заборгованості за кредитним договором №26208000430076 від 19 червня 2019 року змінити з «98 102,99 грн.» на «57 895,50 грн.», а також в частині стягнутих судових витрат з «6 922,40 грн.» на «1 929,46 грн.».
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 січня 2025 року.

Судді: