ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5142/23                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Леонтович А.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 березня 2025 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
                   судді-доповідача:                       Собківа Я.М.,    
                                 суддів:                        СорочкаЄ.О., ЧакуЄ.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просив:       
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області;
-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок ОСОБА_1 пенсії в розмірі 60 відсотків від суми заробітної плати, на яку нараховано страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, як державному службовцю з моменту її призначення відповідно до вимог ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, ст.41 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058- IV, ст.66 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII і додатково включити до заробітку для обчислення пенсії інші виплати, а саме: матеріальну допомогу на оздоровлення, допомогу для вирішення соціально-побутових питань, індексацію заробітної плати та весь розмір компенсації за невикористані відпустки.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року позов задоволено.
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.     
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги на більш тривалий, розумний термін, у відповідності до положень статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч.1   ст. 308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1   ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Станом на 11 березня 2025 року позивачем не надано до суду письмового відзиву (заперечень) на апеляційну скаргу.   
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що з 23.01.2023 позивачу призначено пенсію державного службовця на підставі Закону України "Про державну службу". 
При обчисленні розміру пенсії (у розрахунок взято будь-які 60 календарних місяців) позивачу не було враховано інші виплати, а саме: матеріальну допомогу на оздоровлення, допомогу для вирішення соціально-побутових питань, індексацію заробітної плати та виплачена компенсація за невикористані відпустки. 
Позивач працював з 01.03.2006 по 17.12.2019 в Мінагрополітики України, з 18.12.2019 по 09.06.2021 в Мінекономіки України, з 10.06.2021 по 16.01.2023 Держводагентстві України.
Також за час роботи позивач щороку отримував матеріальну допомогу на оздоровлення та допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Крім цього, позивач щомісяця отримував індексацію заробітної плати. 
При ліквідації Мінагрополітики у 2019 році позивачу була виплачена компенсація за невикористані відпустки, з якої сума для нарахування пенсії врахована частково. 
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Статтею 46 Конституції України   передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначено     Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII   (далі   Закон №889-VIII), який набрав чинності 01.05.2016 року.
Згідно зі   ст.90 Закону №889-VIII, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до   Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Відповідно до п.2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII, з 1 травня 2016 року втратив чинність   Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Згідно з п.10 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених   статтею 25 Закону України "Про державну службу"   та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до   статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ   у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Положеннями п.12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених   статтею 25 Закону України "Про державну службу"   та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до     статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ   у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби чи посади, віднесені до відповідних категорій посад державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до   ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Частиною 1   ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ     встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого   статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої   статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
З матеріалів справи вбачається, що позивач отримує пенсію державного службовця згідно Закону України "Про державну службу".
Предметом у цій справі є право позивача на виплату пенсії, обчислену з урахуванням всіх складових заробітної плати, на які було нараховано страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Так, відповідно до ч.2   ст.37 Закону України "Про державну службу", пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Пунктом 4 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого     постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622   (далі   Порядок №622), передбачено, що пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
При цьому: 
посадовий оклад, надбавки за ранг та вислугу років враховуються в розмірах, установлених на день звернення за призначенням пенсії за останньою займаною посадою державної служби (або прирівняною до неї у разі відсутності у державному органі відповідних посад державної служби);
розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв починаючи з 1 травня 2016 року.
Середньомісячна сума зазначених виплат за 60 календарних місяців визначається шляхом ділення загальної суми цих виплат на 60. 
За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні.
Згідно з ч.1   ст.1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 2 цього Закону   визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.
Водночас за змістом ч.ч.2, 6   ст.33 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ, заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 02.04.2019 у справі №570/4196/16-а, від 09.04.2020 у справі №534/2349/16-а, від 22.10.2020 у справі №810/2566/18, від 17.05.2021 у справі №686/1288/17, обставини яких є подібними.
Зокрема, Верховний Суд зазначив: "Частиною 1   статті 66 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення"   зазначено, що до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до   Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування"   нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподаткованого доходу (прибутку), сукупного оподаткованого доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).
Стаття 41 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"   визначає виплати (доходи), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії. Так, зокрема, до такого доходу (заробітної плати) враховуються: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що отримані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, включаються до складу заробітної плати державного службовця та враховуються при обчисленні розміру його пенсії.
Таким чином, матеріальна допомога на оздоровлення та індексація заробітної плати з яких сплачені страхові внески, що підтверджується довідкою, включаються до складу заробітної плати державного службовця та враховуються при обчисленні розміру її пенсії".
Як встановлено з матеріалів справи, видані позивачу довідки Державного агентства водних ресурсів України №4 від 23.01.2023, №5 від 23.01.2023, Міністерства аграрної політики та продовольства України №1910-13/22-35 від 11.08.2023, Міністерства економіки України №2121-12/162 від 05.08.2022 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця містять відомості про посадовий оклад, надбавку за ранг, надбавку за вислугу років та надбавку за інтенсивність праці, премію місячну, інші виплати (матеріальна допомога, премії, нараховані за період, що перевищує календарний місяць). На всі види оплати праці, включені в довідки, нараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Вказані довідки складені за формою, затвердженою   постановою правління Пенсійного фонду України від 17.01.2017  №1-3 "Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям".
Відповідачем не наведено жодного аргументу на підтвердження невідповідності поданих довідок вимогам встановленого зразка та не зазначено в чому саме полягає така невідповідність. Матеріали справи теж таких доказів не містять.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову.
Згідно частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції. 
Положеннями   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                               
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області залишити без задоволення.           
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року залишити без змін.           
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

              Суддя-доповідач                                                                                 Собків Я.М.

  Суддя                                                                                                    Сорочко Є.О.

              Суддя                                                                                                     Чаку Є.В.