ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 січня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/33133/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Головко О.В., Суховарова А.В.,     
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві  на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року (суддя Кальник В.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 01.12.2023 №045550022594 про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, на підставі заяви від 29.11.2023;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом міністрів України, періоди роботи в ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» з 01.12.1994 по 15.01.2003 (відпрацьовано у шкідливих умовах 05 років 10 місяців 18 днів) на підставі довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 21.11.2023  №42-1, з 16.01.2003 по 01.03.2015  (відпрацьовано у шкідливих умовах 09 років 09 місяців 05 днів) на підставі довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 21.11.2023 №42-2; - до страхового стажу період навчання з 01.09.1990 по 26.06.1992 в Дніпропетровському ПТУ №60 на підставі Диплому В № 686461, який виданий 26.06.1992;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.11.2023 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 ) та прийняти рішення про призначення та виплату пенсії з 29.11.2023 р.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка 29.11.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком по Списку №2. Заява за принципом екстериторіальності розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 01.12.2023 №045550022594 за результатами розгляду заяви від 29.11.2023 позивачці було відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в зв`язку із відсутністю страхового стажу, необхідного пільгового стажу (10 років) роботи та недосягненням пільгового пенсійного віку (55 років). Позивач, з посиланням на Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020, вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві, приймаючи рішення про відмову в призначенні пенсії від 01.12.2023 №045550022594, діяло не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, чим порушив її права на пенсійне забезпечення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 01.12.2023 №045550022594.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до пільгового стажу роботи ОСОБА_1 за Списком №2 період її роботи з 01.12.1994 по 15.01.2003, з 16.01.2003 по 01.03.2015, до страхового стажу - період навчання з 01.09.1990 по 26.06.1992.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.11.2023 про призначення пенсії за віком за пільгових умовах за Списком №2, з урахуванням висновків суду в даній справі.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій зазначено на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки усім доводам сторін у справі, зокрема те, що   відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Отже, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в зв`язку із відсутністю страхового стажу, необхідного пільгового стажу (10 років) роботи та недосягненням пільгового пенсійного віку (55 років).»
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 29.11.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За принципом екстериторіальності органом призначення визначено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 01.12.2023 №045550022594, за результатами розгляду заяви від 29.11.2023, позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2. В рішенні зазначено: «Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Відповідно до пункту 20 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. В додатку №5 передбачені підписи керівника, начальника відділу кадрів та головного бухгалтера підприємства.
Таким чином період, який підлягає зарахуванню до пільгового стажу роботи визначає підприємство шляхом надання оформленої належним чином уточнюючої довідки у відповідності зі Списками, затверджуваними Кабінетом Міністрів України на підставі первинних документів за час роботи особи на відповідному підприємстві.
Атестація робочого місця обов`язково потрібна для зарахування пільгового стажу періодів з 21.08.1992, як передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 №442.
Відповідно до пункту 10 наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383 для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці.
Відповідно наданих до заяви документів (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка, пільгова довідка, витяг з наказу про результати атестації, диплом, свідоцтво про народження дитини), загальний страховий стаж складає 28 років 6 місяців 5 днів.
До загального страхового стажу не враховано період навчання згідно диплому НОМЕР_1 - прізвище ОСОБА_2 не відповідає прізвищу свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 .
Пільговий стаж за Списком №2 відсутній.
До пільгового стажу не зараховано періоди роботи згідно пільгової довідки від 21.11.2023 №42, оскільки відсутній підпис керівника підприємства. В дорученні від 06.01.2023 № 151/1-7 відсутня інформація що вказана особа може підписувати пільгову довідку від імені керівника.
Враховуючи вищезазначене, гр. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в зв`язку із відсутністю страхового стажу, необхідного пільгового стажу (10 років) роботи та недосягненням пільгового пенсійного віку (55 років).»
Позивачка з рішенням пенсійного фонду щодо відмови в зарахуванні вищезазначених періодів до страхового та пільгового стажу, а також щодо відмови в призначенні пенсії не погоджується, вважає рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним відносинам, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Згідно з частиною 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
21 квітня 2021 року Верховним судом розглянуто зразкову справу № 360/3611/20 та прийнято відповідне рішення, що набрало законної сили 3 листопада 2021 року після перегляду в апеляційному порядку Великою Палатою Верховного Суду, якою змінено мотивувальну частину рішення.
У зазначеному рішенні Верховного Суду визначено ознаки типової справи, а саме:
1) позивач – особа, яка:
звернулась до Пенсійного фонду за призначенням пенсії після 23.01.2020 року з підстав, визначених статтею 13 Закону України від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»;
на момент звернення досягла: чоловіки – 55 років, жінки – 50 років;
набула стаж роботи, визначений статтею 13 Закону України від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»;
б) відповідачем є орган Пенсійного фонду України, уповноважений на вирішення питання про призначення пенсії.
Колегія суддів вважає, що передана на розгляд колегії суддів справа підпадає під ознаки типової справи, визначені у рішенні Верховного Суду.
За таких обставин суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи застосовує правові висновки Великої Палати, викладені у зразковій справі № 360/3611/20, рішення в якій набрало законної сили та які полягають у такому.
3 жовтня 2017 року Верховною Радою України ухвалено Закон № 2148-VIII, що доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:
«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».
За приписами     статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки – після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки – після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість згідно з пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки – після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки – після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.
У зв`язку з цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV – з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий – у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, вони явно суперечать один одному. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду при перегляді зразкової справи дійшла висновку, що таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду також послалась на правовий висновок, сформульований нею раніше у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56), згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV, а тому жінки мають право на призначення пільгової пенсії за Списком № 2 після досягнення 50 років.
Як вбачається з матеріалів справи, що на час звернення за призначенням пенсії ОСОБА_1  досягла віку 50 років. 
Таким чином, ОСОБА_1 на час звернення за призначенням пенсії досягла необхідного віку, що згідно з Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, є обов`язковими умовами для призначення на пільгових умовах пенсії за віком за Списком №2.
Крім того, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 01.12.2023 №045550022594, за результатами розгляду заяви від 29.11.2023 р., позивачці було відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, з посиланням на те, що пільговий стаж за Списком №2 відсутній, оскільки до пільгового стажу не зараховано періоди роботи згідно пільгової довідки від 21.11.2023 №42, оскільки відсутній підпис керівника підприємства. В дорученні від 06.01.2023 № 151/1-7 відсутня інформація що вказана особа може підписувати пільгову довідку від імені керівника, а також відсутні докази атестації робочих місць. До загального страхового стажу не враховано період навчання згідно диплому НОМЕР_1 - прізвище ОСОБА_2 не відповідає прізвищу свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 .
Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 01 серпня 1992 року №422 (далі - Порядок №442), та Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 01 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації).
Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 442 та підпункту 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.
Статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність керівників суб`єктів господарювання. Порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У разі, якщо непроведення атестації мало своїм наслідком заподіяння шкоди здоров`ю працівнику, керівник підприємства може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за статтею 271 Кримінального кодексу України.
Атестація робочих місць відповідно до Порядку № 442 та Методичних рекомендацій передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.
За змістом пунктів 8 та 9 Порядку № 442 проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові і безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.
Таким чином, обов`язок проведення атестації робочих місць законодавством покладено, у першу чергу, на керівників підприємств (роботодавців). Порушення цього обов`язку у формі не проведення або неякісного проведення призводить до позбавлення громадян їхнього конституційного права на соціальний захист, і зокрема, на пенсійне забезпечення за віком на пільгових умовах, що є недопустимим у правовій державі.
Колегія суддів зазначає, що особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку № 2, та по якій має бути проведена атестація робочого місця, відповідно до Порядку проведення атестації, не наділена будь-якими правами (повноваженнями, обов`язками) за наявності яких вона б мала можливість впливати на своєчасність проведення атестації робочих місць.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великою Палати Верховного Суду України від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а.
У постанові   Велика Палата Верховного Суду наголошує, що відповідно до пункту 1 частини першої   статті 29 Кодексу законів про працю України   (далі -   КЗпП України) до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.
Сукупність правових норм, про які йшлося у параграфах 32, 34, 36, 37, 45, 50, 51, 52 постанови Великою Палати Верховного Суду України від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а дозволяє дійти висновку, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Проте, розуміючи положення норми законодавства про призначення пільгової пенсії   «за результатами атестації робочих місць» як обмежувальний захід при призначенні пільгової пенсії, держава покладає відповідальність за непроведення атестації, та відповідно, надмірний тягар, на пенсіонера (позивача у цій справі).
Таким чином, особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 2.
При цьому, на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.
Отже, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а зазначає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому, контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.
З копій наказів про атестацію робочих місць за умовами праці № 512 від 01.11.1995, № 363 від 30.09.1999, № 462-А від 01.10.2004, № 86 від 01.03.2010  вбачається, що робота на посаді гальваніка в цеху № 6 дає позивачу право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно з Списком № 2.
Крім того, з виписки з довіреності №157/801 від 07.12.2022 (вих.№151/1-7 від 06.01.2023р.) вбачається, що заступнику генерального директора по персоналу - начальнику управління персоналом ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» Патоці Віталію Віталійовичу видана з правом здійснення наступних дій: підписувати від імені підприємства документи: Довідки з міста роботи, Виписки з трудових книжок, Довідки для оформлення пенсій, Звіти про наявність вільних робочих місць (форма №3-ПН), тощо. Довіреність дійсна до 31.12.2023, наведене вище спростовує твердження відповідача  про те, що в дорученні від 06.01.2023 № 151/1-7 відсутня інформація, що ОСОБА_4 може підписувати пільгову довідку від імені керівника, оскільки ця довідка необхідна для призначення пенсії.
Також, в довідці про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 21.11.2023 № 42-1 зазначено, що в період з 22.04.2002 по 07.03.2005 позивачка знаходилась у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х років по розпорядженню № 676 від 16.04.2002, а відтак, час догляду за дитиною зараховується до страхового стажу та спеціального стажу роботи працюючій особі, якій у встановленому законом порядку надана відповідна відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що відповідає приписам ч.2 ст.181 Кодексу законів про працю України.
Щодо незарахування до загального страхового стажу періоду навчання згідно з дипломом НОМЕР_1 .
Матеріалами справи встановлено, що в дипломі НОМЕР_1 прізвище ОСОБА_2 не відповідає прізвищу свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 . 
В дипломі НОМЕР_1 від 26.06.1992 зазначено, що цей диплом видано ОСОБА_5 , а в свідоцтві про одруження серія НОМЕР_2 від 23.11.1996 зазначено ОСОБА_5 .
Із дослідженої трудової книжки позивачки   НОМЕР_3 підтверджується факт зміни прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_6 » (російською мовою), а запис № 1 містить інформацію, що до прийняття на роботу в комбінат харчування позивач навчалась в СПТУ №60 в період з 01.09.1990 по 26.06.1992, підстава Диплом НОМЕР_1 від 26.06.1992.
Таким чином,  розбіжності у зазначенні прізвища  позивача у різних документах зумовлені особливостями транслітерації при перекладі на мову, якою здійснювався відповідний запис.
Відтак, враховуючи, що трудова книжка серії НОМЕР_3 містить записи щодо навчання позивача в СПТУ №60 в період з 01.09.1990 по 26.06.1992 , доводи відповідача щодо наявності розбіжності в написанні прізвища позивачки в свідоцтві про одруження, наданому для підтвердження зміни прізвища, та дипломі про закінчення СПТУ №60, як підстави незарахування до страхового стажу періоду навчання, є безпідставними.
У той же час, відповідно до п. 4  Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
З огляду на викладене безпідставними є посилання відповідача на ненадання ОСОБА_1 підтверджуючих документів по виявлених розбіжностях, приймаючи також до уваги, що доводів стосовно невірного здійснення самих записів про періоди навчання та роботи позивача пенсійним органом не наведено.
Відповідальність за оформлення та ведення трудової книжки покладено на роботодавця. Трудова книжка оформлюється при першому прийнятті особи на роботу та при подальшому працевлаштуванні на інше місце роботи обміну не підлягає.
Частиною 3  ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Отже, наявність сумнівів щодо запису в трудовій книжці може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до страхового стажу.
Втім, доказів здійснення пенсійним органом вказаних вище заходів не надано.
Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявні в пенсійній справі позивача документи містять належні та достатні відомості щодо спірного періоду і характеру виконуваної позивачем роботи, що є підставою для його зарахування до стажу роботи останньої, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, а відтак, відмова пенсійного органу у незарахуванні до пільгового стажу позивача періоду роботи з 01.12.1994 по 15.01.2003, з 16.01.2003 по 01.03.2015 та до страхового стажу період навчання з 01.09.1990 по 26.06.1992 є протиправною, оскільки не ґрунтується на приписах діючого законодавства.
За викладених обставин, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції щодо того, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві   безпідставно прийняв оскаржуване рішення  від 01.12.2023 №045550022594, у зв`язку з чим, таке рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
Водночас, відповідно ч. 1 ст. 58  Закону України  «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсійний фонд є органом,  який  здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і  в  повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги  на  поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб  на  накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.
Отже, саме на органи пенсійного фонду покладено обов`язок призначення пенсії.
В  той же час, відповідно до п.1.1 розділу І постанови Пенсійного фонду України від  25.11.2002 №22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно  до Закону України  «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», серед інших заяв, заява про призначення пенсії подається заявником  до  територіального органу Пенсійного фонду  України  (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ,  який  здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію (п.4.1. Порядку №22-1).
Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію,  який  формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (4.2.  Порядку №22-1).
Згідно з п.4.10. Порядку №22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії  на  інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається  до  органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Таким чином, заява про призначення пенсії подається особою  до  територіального органу Пенсійного фонду  України  (органу, що призначає пенсію), після сканування якої та сканування копій доданих  до  неї документів (формування електронної пенсійної справи), за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію.
Отже, заява про призначення пенсії може бути розглянута  як  територіальним органом Пенсійного фонду,  до якого  заява була подана, так і іншим територіальним органом Пенсійного фонду.
А вже після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
З огляду  на  викладене, колегія суддів вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві протиправно не зараховано позивачу  до  пільгового стажу роботи за Списком №  2  зазначені вище періоди її роботи. Записами у трудовій книжці позивача та відповідними довідками підтверджено характер роботи позивача за спірний період,  який  дає позивачу право  на  призначення пенсії за віком  на  пільгових умовах за Списком №  2.
Враховуючи наведені обставини справи та норми права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання  Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до пільгового стажу роботи ОСОБА_1 за Списком №2 період її роботи з 01.12.1994 по 15.01.2003, з 16.01.2003 по 01.03.2015, до страхового стажу - період навчання з 01.09.1990 по 26.06.1992 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.11.2023 року про призначення пенсії за віком за пільгових умовах за Списком №2, з урахуванням висновків суду в даній справі.
Отже колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного  в  основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров