ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 760/12027/23
провадження № 61-1568св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство «Укртелеком»,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панчишин Андрій Вікторович, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року у складі судді Шереметьєвої Л. А. та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року у складі колегії суддів Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Ящук Т. І. та касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укртелеком» на постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року у складі колегії суддів Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - АТ «Укртелеком») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Просив суд:
- поновити / повторно призначити його на раніше займаній посаді начальника відділу розвитку інформаційних систем департаменту розвитку інформаційних систем дирекції інформаційних технологій АТ «Укртелеком» або рівнозначній посаді, яку він займав до звільнення;
- зобов`язати АТ «Укртелеком» нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 квітня 2023 року, з розрахунку середньоденної заробітної плати 2 853,84 грн.
Позов мотивовано тим, що наказом від 06 липня 2017 року № 616-К з 10 липня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника відділу розвитку інформаційних систем департаменту інформаційних систем в дирекції інформаційних технологій АТ «Укртелеком».
У травні 2018 року дружина позивача ОСОБА_2 отримала посаду спеціаліста з консульських питань Посольства України у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії та виїхала на виконання завдань дипломатичної служби до Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії.
02 травня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву на ім`я Державного секретаря Міністерства закордонних справ (далі - МЗС) України про від`їзд у відрядження разом з дружиною.
08 серпня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву на звільнення, в якій вказав, що звільнення необхідне у зв`язку з виїздом на постійне перебування з дружиною та дітьми до Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії за місцем довготривалого відрядження дружини - працівника дипломатичної служби в закордонній дипломатичній установі України.
28 липня 2020 року ОСОБА_1 дізнався, що дружина подала позов до суду про розлучення.
22 вересня 2020 року МЗС України наказом № 1669-ос достроково скасувало відрядження ОСОБА_1 за місцем довгострокового відрядження дружини.
Після повернення до Києва позивач вважав, що з липня 2020 до квітня 2023 року в АТ «Укртелеком» не було вакантних посад, які б відповідали навичкам ОСОБА_1 .
11 квітня 2023 року ОСОБА_1 , ознайомившись із інформацією, розміщеною на вебсайті robota.ua, встановив наявність вакантної посади начальника відділу розвитку інформаційних систем в АТ «Укртелеком», з якої він звільнився 31 жовтня 2019 року, із тими самими функціональними обов`язками.
14 квітня 2023 року позивач надіслав відповідачу заяву про поновлення на раніше займаній посаді на підставі частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», яку АТ «Укртелеком» отримало 18 квітня 2023 року.
02 травня 2023 року ОСОБА_1 отримав відповідь АТ «Укртелеком», якою йому було відмовлено у поновленні на раніше займаній посаді, оскільки трудове законодавство України не передбачає підстав та порядку поновлення трудового договору після його припинення.
Відповідач під час вирішення питання про поновлення його на посаді порушив принцип верховенства права, оскільки у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві необхідно застосовувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Відмова у поновленні його на посаді з огляду на відсутність законодавчих підстав у трудовому законодавстві не може вважатися правомірною за умови існування підстав, викладених у частині третій статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу».
Належним способом захисту його порушеного права є поновлення на роботі та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 квітня 2023 року до дати прийняття рішення у справі.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Солом`янський районний суд міста Києва рішенням від 11 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Суд першої інстанції, відмовивши в позові, керувався тим, що за змістом частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» інший з подружжя працівника дипломатичної служби має бути поновлений в органі, де він працював до виїзду за кордон.
У пункті 14 частини першої статті 1 Закону України «Про дипломатичну службу» визначено, що до членів сім`ї працівника дипломатичної служби належить інший з подружжя, їхні діти, діти працівника дипломатичної служби або іншого з подружжя, а також повнолітні діти та батьки, над якими згідно із законодавством України встановлено опіку або піклування такого працівника чи іншого з подружжя.
Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про дипломатичну службу» інші терміни в цьому Законі вживаються у значеннях, визначених Законом України «Про державну службу» та іншими законами України.
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 2 Закону України «Про державну службу» рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.
У пункті 1.3 Статуту АТ «Укртелеком», затвердженого Загальними зборами акціонерів від 21 грудня 2022 року, зазначено, що товариство за типом є приватним, за організаційно-правовою формою - акціонерним товариством.
Отже, суд першої інстанції виснував, що АТ «Укртелеком» не належить до категорії підприємств, на які покладається обов`язок працевлаштування колишнього працівника відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу».
З урахуванням викладеного вище суд першої інстанції вважав, що права позивача порушені не були, тому немає підстав для їх захисту.
ОСОБА_1 через адвоката Панчишина А. В. подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статтю 36 КЗпП України, статтю 37 Закону України «Про дипломатичну службу».
Вважає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення про розірвання трудових відносин та не взяв до уваги ту обставину, що в заяві про звільнення за угодою сторін було вказано: «у зв`язку із від`їздом за місцем довгострокового відрядження дружини - працівника дипломатичної служби в закордонній установі України», що відповідає приписам частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу».
Позивач не просив зберігати його робоче місце, а просив лише надати йому посаду, рівнозначну тій, яку займав до звільнення. Тому правова підстава звільнення не має юридичного значення.
Вважає, що гарантії, передбачені частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», поширюються не лише на державні органи і підприємства (юридичні особи публічного права), а і на юридичні особи (організації) приватного права, якою є відповідач.
Суд першої інстанції також не дотримався принципу змагальності сторін, оскільки на аргументи позивача не було надано відповіді, а аргументи відповідача були взяті до уваги без дотримання стандарту найбільш вагомих доказів.
Київський апеляційний суд постановою від 12 грудня 2023 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року змінив, виклав мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Апеляційний суд, змінивши мотиви відмови в позові, керувався тим, що оскільки Законом України «Про дипломатичну службу» прямо не передбачено, що гарантії, які визначені частиною третьою статті 37 цього Закону, поширюються лише на юридичних осіб публічного права, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що АТ «Укртелеком» не є організацією, на яку покладено обов`язок з працевлаштування працівника на посаді, рівнозначній тій, яку він займав до звільнення.
Суд апеляційної інстанції, відмовивши в задоволенні вимоги про поновлення позивача на раніше займаній посаді начальника відділу розвитку інформаційних систем департаменту розвитку інформаційних систем дирекції інформаційних технологій в АТ «Укртелеком» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначив, що за змістом заяви ОСОБА_1 від 14 квітня 2023 року останній звернувся до АТ «Укртелеком» з проханням поновити його на займаній посаді, де він працював до виїзду за кордон, у зв`язку із завершенням перебування за місцем закордонного відрядження дружини.
Враховуючи, що трудовий договір між сторонами було розірвано на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, у відповідача був відсутній обов`язок поновлення працівника на попередній посаді.
Апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_3 не звертався до відповідача з проханням надати йому рівнозначну посаду тій, яку він займав до звільнення, як це передбачено частиною третьою статті 37 «Про дипломатичну службу», а у роботодавця був відсутній обов`язок поновлювати працівника на попередньо займаній ним посаді, немає підстав для задоволення позову.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг
У касаційній скарзі АТ «Укртелеком»просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» у подібних правовідносинах, зокрема в частині поширення обов`язку надання іншому з подружжя посади, рівнозначної тій, яку він займав до звільнення, на юридичних осіб приватного права.
Касаційну скаргу АТ «Укртелеком» мотивовано тим, що до спірних правовідносин не застосовується положення частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», оскільки АТ «Укртелеком» не є державним органом, державним підприємством, установою та організацією.
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 1 частини першої статті 36 частини КЗпП України у співвідношенні із частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу».
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 мотивовано тим, що заявою від 14 квітня 2023 року він просив відповідача поновити позивача на раніше займаній посаді, оскільки йому було відомо, що на час звернення із заявою ця посада була вакантною, що не взяв до уваги апеляційний суд.
У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 640/18765/21, адміністративне провадження № К/990/9227/22, зазначено, що надання передбаченої частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» посади має бути забезпечено в органі, де інший з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, працював до виїзду за кордон.
У постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 222/438/17-ц, провадження № 61-14665св18, зазначено, що підстави припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовуються у разі отримання підприємством мовчазної згоди працівника (конклюдентні дії) на звільнення із займаної посади за наявності обставин непереборної сили.
Верховний Суд у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц, провадження № 61-31015св18, зазначив, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу АТ «Укртелеком» заперечує проти задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , просить залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 222/438/17-ц, є безпідставним, оскільки фактичні обставини у справі, що переглядається, є різними. 
У відповідача як роботодавця відсутній обов`язок поновлення позивача на попередній посаді.
В іншій частині доводи відзиву аналогічні мотивам касаційної скарги АТ «Укртелеком».
Рух справи у суді касаційної інстанції
19 січня 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга АТ «Укртелеком» на постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року.
05 лютого 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панчишин А. В., на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року.
Ухвалами Верховного Суду від 11 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали. 
У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Із липня 2017 року ОСОБА_1 працював в АТ «Укртелеком», а з 01 жовтня 2019 року - на посаді начальника відділу розвитку інформаційних систем департаменту розвитку інформаційних систем дирекції інформаційних технологій.
08 серпня 2019 року ОСОБА_1 подав директору АТ «Укртелеком» заяву, у якій просив звільнити його 31 жовтня 2019 року за угодою сторін у зв`язку із від`їздом за місцем довготривалого відрядження дружини - працівника дипломатичної служби в закордонній дипломатичній установі України з виплатою одноразової вихідної допомоги в розмірі одного посадового окладу згідно з пунктом 2.16 розділу ІІ Додатку № 2 колективного договору відповідача № 8 зі змінами та доповненнями (а. с. 18).
Наказом дирекції управління персоналом та організаційного розвитку АТ «Укртелеком» від 21 жовтня 2019 року № 1363-к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу розвитку інформаційних систем департаменту розвитку інформаційних систем дирекції інформаційних технологій за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України) з 31 жовтня 2019 року (а. с. 55).
22 вересня 2020 року державний секретар Міністерства закордонних справ України видав наказ № 1669-ос «Про завершення перебування чоловіка ОСОБА_2 за місцем відрядження дружини», яким вирішено вважати ОСОБА_1 , чоловіка спеціаліста з консульських питань Посольства України у Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії ОСОБА_2 таким, який з 29 червня 2020 року припинив перебування за місцем довготривалого відрядження дружини; підстава - заява ОСОБА_2 від 21 вересня 2020 року № 201/2946 (а. с. 19).
14 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до директора АТ «Укртелеком» із заявою, в якій просив поновити його на займаній посаді керівника відділу розвитку інформаційних систем відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» у зв`язку із завершенням його перебування за місцем закордонного відрядження дружини (а. с. 22).
Листом від 02 травня 2023 року № 30-вих-80С310-2023 радник Департаменту юридичної підтримки та супроводження бізнесу Малиновська А. Б. повідомила ОСОБА_1 про те, що його трудові відносини з АТ «Укртелеком» припинені на підставі заяви позивача про звільнення за угодою сторін з 31 жовтня 2019 року відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України. Оскільки трудове законодавство України не передбачає підстав та порядку поновлення трудового договору після його припинення, то немає підстав для поновлення його на вказаній посаді (а. с. 23).
29 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права на працю внаслідок непоновлення його на займаній посаді керівника відділу розвитку інформаційних систем відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу».
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга АТ «Укртелеком» підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 - частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження                                       № 61-2417сво19).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Закон України від 07 червня 2018 року № 2449-VIII (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) «Про дипломатичну службу» визначає правові засади та порядок організації дипломатичної служби як складової частини державної служби, а також особливості її проходження та правового статусу посадових осіб дипломатичної служби.
Працівники дипломатичної служби - це дипломатичні службовці, адміністративні службовці та працівники, які виконують функції з обслуговування (пункт 10 статті 2 Закону України «Про дипломатичну службу»).
До членів сім`ї працівника дипломатичної служби належать: інший з подружжя, їхні діти, діти працівника дипломатичної служби або іншого з подружжя, а також повнолітні діти та батьки, над якими згідно із законодавством України встановлено опіку або піклування такого працівника чи іншого з подружжя.
Основні положення стосовно обсягу привілеїв та імунітетів членів родини дипломатичного агента передбачені пунктом 1 статті 37 Віденської конвенції про дипломатичні відносини 1961 року (далі - Конвенція), згідно з якою члени родини дипломатичного агента, що живуть разом з ним, користуються, якщо вони не є громадянами держави перебування, привілеями та імунітетами, вказаними у статтях 29-36. 
Таким чином, на членів родини дипломата поширюється не тільки недоторканність особи, недоторканність резиденції і майна, але й імунітет від місцевої юрисдикції, з тими ж самими вилученнями, які діють стосовно дипломатичного агента, в тому числі і на звільнення від податків, особистих повинностей, від митного догляду, митних зборів і платежів. Сім`ї розглядаються як продовження особи дипломата. Тому захист сім`ї вважається необхідним для забезпечення незалежності дипломата та здатності ефективно виконувати свої функції.
У статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» встановлено гарантії іншому з подружжя працівника дипломатичної служби в закордонній дипломатичній установі України. 
Згідно з частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» іншому з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, після закінчення строку такого відрядження надається посада в державних органах, на державних підприємствах, в установах, організаціях, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначна тій, яку він займав до звільнення.
 Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Подібного змісту положення закріплено у частині першій статті 10 ЦПК України.
Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип правової (юридичної) визначеності. Він гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.
Юридична визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій правовідносин, що виникають.
Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу, що відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». У разі коли законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Досліджуючи поняття «якість закону» як складову принципу верховенства права та гарантію застосування судом найбільш сприятливого для особи тлумачення закону, передусім слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини; забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року                                 № 22-рп/2004).
Положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування (рішення Європейського суду з прав людини від 14 березня 2002 року у справі «Ґавенда проти Польщі» (Gaweda v. Poland); від 02 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України»).
Поняття «якість закону» передбачає «inter alia», що формулювання національного законодавства повинне бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права. Крім того, законодавство повинне забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (mutatis mutandis рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine), заява № 21722/11).
Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 1999 року у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey), заява № 22479/93).
Одним із завдань Верховного Суду є тлумачення чинного законодавства, усунення недоліків законодавчої техніки та нормативних прогалин.
Єдність розуміння та прогнозованість норм права забезпечується шляхом тлумачення їх застосування, мета якого полягає у розкритті дійсного змісту (сенсу, значення) правового тексту через чітке окреслення прав та обов`язків суб`єктів у юридичній справі, яка потребує вирішення.
Національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20).
Розумність характерна та властива як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).
Одним із елементів передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий розгляд справи судом є змістовне, а не формальне тлумачення правової норми (рішенні ЄСПЛ від 23 жовтня 1985 року у справі «Бентем проти Нідерландів» (Benthem v. the Netherlands).
У юридичній науці та практиці застосовуються різні способи інтерпретації норм права. Зокрема, до них належать:
? філологічний (граматичний, лексичний, текстуальний) спосіб тлумачення, який передбачає з`ясування змісту норми, враховуючи граматику, лексику, аналіз змісту речень, використаних у них слів, термінів, словосполучень, сполучників, розділових знаків;
? логічний спосіб тлумачення, який передбачає з`ясування змісту норми права шляхом використання законів і правил формальної логіки (часто поєднують із системним); такий спосіб дозволяє розкрити зміст юридичних норм, який іноді не збігається з буквальним значенням через невдалий вибір законодавцем словесних форм;
? системний спосіб тлумачення, за яким з`ясування змісту самої норми здійснюється у сукупності (системному зв`язку) з іншими нормами права, які знаходяться як в тому самому законі, де міститься сама норма, так і в інших законах, з урахуванням місця розташування норми у нормативному акті (його певному розділі, главі);
? історично-цільовий спосіб тлумачення ? керуючись змістом умов, у яких ухвалювалася норма, метою, яку хотів досягти законодавець, запроваджуючи норму (для цього досліджується нормативний акт, яким вона була запроваджена, пояснювальна записка до нього);
? телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення - розкриття змісту норми шляхом виявлення й розкриття її мети; зосереджується на цілі та призначенні законодавчого припису, враховуючи права й законні інтереси суб`єктів і суспільні інтереси (постанова Великої Палати Верховного Суду від грудня 2024 року у справі № 755/11021/22 (провадження № 14-94цс24)).
Жоден з наведених способів тлумачення законодавства не є основним, тому таке тлумачення суди мають здійснювати системно, враховувати правову природу спірних відносин, загальну спрямованість законодавства та права України в цілому, а результат тлумачення законодавства має бути розумним та справедливим (пункт 6 статті 3 ЦК України). 
Щодо тлумачення змісту частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу»
За текстуальним змістом частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» гарантія іншому з подружжя щодо надання посади, рівнозначної тій, яку він займав до звільнення, надається за одночасної наявності таких умов:
- інший з подружжя до виїзду за кордон працював у державних органах, на державних підприємствах, в установах, організаціях; 
- інший з подружжя перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби;
- інший з подружжя має бажання реалізувати гарантію (працевлаштування) після закінчення строку довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби. 
Якщо текст норми не є абсолютно зрозумілим і можливі декілька її тлумачень (неоднозначність розуміння), суд має встановити справжній зміст норми, виводячи її з його взаємозв`язку з іншими правовими положеннями, з його контексту (системного тлумачення), мети, що досягається, зокрема інтересів, які вона прагне захистити (телеологічна (цільова) інтерпретація), та намірів законодавця.
Суди, вирішуючи спір, по-різному витлумачили норму права щодо можливостей застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» у зв`язку з видом підприємства. Місцевий суд вважав, що права позивача порушені не були, оскільки на відповідача, який працював в юридичній особі приватного права, не поширюється обов`язок реалізації гарантії, наданої іншому з подружжя працівника дипломатичної служби, тому немає підстав для їх захисту, а апеляційний суд з ним не погодився.
Щодо тлумачення умови для реалізації гарантії, передбаченої частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», що роботодавцем іншого з подружжя до виїзду за кордон має бути державний орган / державне підприємство, установа, організація
Мета досліджуваної правової норми полягає у забезпеченні балансу між правовою визначеністю та захистом прав іншого з подружжя працівника дипломатичної служби. 
Відповідно до статті 3 Закону України «Про дипломатичну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом на дипломатичну службу посадових осіб дипломатичної служби, її проходженням, припиненням, а також оплатою праці, соціально-побутовим забезпеченням, заохоченнями і соціальними гарантіями, робочим часом і часом відпочинку, відпустками, відповідальністю посадових осіб дипломатичної служби, регулюються цим Законом, Законом України «Про державну службу» та іншими актами законодавства України. Дія норм законодавства про державну службу та про працю поширюється на посадових осіб дипломатичної служби у частині відносин, не врегульованих цим Законом
Отже, до правовідносин у сфері дипломатичної служби, зокрема в частині надання соціальних гарантій членам сім`ї працівника дипломатичної служби, субсидіарно застосовується законодавство про працю і сімейне законодавство.
Суб`єктами правовідносин, що регулюються частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», є подружжя. 
Метою встановлення гарантії для іншого з подружжя, передбаченої частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», має бути забезпечення належного рівня виконання функцій дипломатичної служби дипломатичним працівником під час довготермінового відрядження шляхом застосування таких заходів, які сприяють збереженню та підтриманню стабільності сімейних відносин цих працівників.
Крім того, має бути врахована ймовірність того, що інший з подружжя працівника дипломатичної службине зможе працевлаштуватись у державі довготермінового відрядження за спеціальністю, і тривала відсутність роботи може негативно вплинути на рівень його професійності та на здатність працевлаштуватись після повернення до України на посаду, що відповідатиме його спеціальності і кваліфікації.
Метою вказаної гарантії є забезпечити реалізацію права на працю для іншого з подружжя, який як член сім`ї особи, уповноваженої державою Україна на реалізацію зовнішньої політики України, на захист національних інтересів України у сфері міжнародних відносин, прав та інтересів громадян і юридичних осіб України за кордоном, вимушений був супроводжувати працівника дипломатичної служби у його довготерміновому відрядженні.
Верховний Суд зауважує, що конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця під час регулювання трудових відносин установлювати певні відмінності в юридичному статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, зокрема запроваджувати особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього вимагає характер професійної діяльності; так, з урахуванням особливого (специфічного) характеру діяльності законодавством України встановлено певні відмінності, однак мета встановлення таких відмінностей (вимог) у юридичному статусі працівників має бути істотною, а самі відмінності (вимоги), на які спрямовано таку мету, мають відповідати конституційним приписам, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими; у протилежному разі встановлення обмежень на зайняття посади означало б дискримінацію (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).
Частина третя статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» містить пряму вказівку на те, що гарантія іншому з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, щодо надання посади, рівнозначної тій, яку він займав до звільнення, поширюються лише на державні органи,державні підприємства, установи, організації.
Філологічне тлумачення меж застосування частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу»за колом осіб дає змогу дійти висновку, що ця норма застосовується лише до працівників, які до відбуття у довготермінове відрядження перебували у трудових відносинах саме із державним підприємством, установою, організацією.
Використовуючи історично-цільовий підхід щодо тлумачення досліджуваної норми, Верховний Суд зазначає, що Закон України від 20 вересня 2001 року № 2728-III «Про дипломатичну службу» (що був чинним до 19 грудня 2018 року) містив правову норму (частина дев`ята статті 37), подібну за змістом до частини третьої статті 37 Закону України від 07 червня 2018 року № 2449-VIII «Про дипломатичну службу», а саме: «Дружини (чоловіки), які перебували за кордоном за місцем проходження дипломатичної служби працівниками дипломатичної служби, після закінчення строку довготермінового відрядження дипломатичних працівників повертаються на роботу до міністерств, інших органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, в яких вони працювали до виїзду за кордон, де їм надається посада, рівноцінна тій, яку вони займали».
Законодавець у Законі України від 20 вересня 2001 року № 2728-III «Про дипломатичну службу» використав словосполучення «до міністерств, інших органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій», а в Законі України від 07 червня 2018 року № 2449-VIII «Про дипломатичну службу» «на державних підприємствах, в установах, організаціях», тим самим чітко окресливши сферу застосування гарантії, яка передбачалася відповідною нормою як до, так і після її зміни. 
Ураховуючи, що вказана норма у редакції законів від 20 вересня 2001 року № 2728-III та від 07 червня 2018 року № 2449-VIII не містить застережень, що її дія також поширюється на працівників комунальних чи приватних підприємств, установ, організацій, а також відсутність будь-яких інших нормативно-правових актів щодо поширення дії вказаної норми на зазначених працівників, Верховний Суд, здійснивши тлумачення частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», дійшов висновку, що правове регулювання забезпечення гарантії працевлаштування іншого з подружжя дипломатичного працівника після повернення з довготермінового відрядження законодавець поставив у залежність від форми власності (державна, недержавна) підприємства, установи чи організації, в якій працював інший з подружжя до виїзду за кордон.
Отже, частина третя статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» закріплює гарантію іншому з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, після закінчення строку такого відрядження отримати посаду лише в державних органах, на державних підприємствах, в установах, організаціях, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначну тій, яку він займав до звільнення.
Дія гарантій, які визначені вказаною нормою, не поширюється на особу у разі, коли вона як інший з подружжя працівника дипломатичної служби до виїзду за кордон працювала на підприємствах, в установах чи організаціях недержавної форми власності.
Очевидно, що законодавець, передбачивши гарантію, визначену частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», керувався тим, що юридичні особи приватного права створюються на підставі установчих документів рівноправними суб`єктами на договірних засадах, що й визначає приватноправовий характер їх взаємовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 573/1020/22), а втручання держави у діяльність таких юридичних осіб, зокрема і щодо найму працівників, є обмеженим.
Трудове законодавство, зокрема КЗпП України, не містить норм, які б зобов`язували роботодавців у приватноправових відносинах працевлаштовувати працівників після припинення з ними трудових відносин з ініціативи таких працівників, зокрема і за угодою сторін.
Колегія суддів також зауважує, що законодавство про дипломатичну службу та законодавство про працю не містять імперативної вказівки на те, у який спосіб інший з подружжя має припинити трудові відносини з роботодавцем для реалізації гарантії, передбаченої частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу, отже, наділяє іншого з подружжя диспозитивністюу виборі порядку припинення трудових відносин, що узгоджується з приписами статті 36 КЗпП України, водночас зобов`язує вказати підставу припинення трудових відносин з посиланням на вказану норму.
Щодо тлумачення умови для реалізації гарантії, передбаченої частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», про перебування іншого з подружжя за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби
Закон України «Про дипломатичну службу» передбачає гарантію працевлаштування лише тому з подружжя працівника дипломатичної служби, який відбув з ним у довготермінове відрядження за кордон.
Довготермінове відрядження - проходження дипломатичної служби посадовими особами дипломатичної служби на відповідних посадах у закордонних дипломатичних установах України у строки, передбачені цим Законом, з метою виконання дипломатичних або консульських функцій чи адміністративно-технічного забезпечення діяльності закордонних дипломатичних установ України, а також робота на посадах із виконання функцій з обслуговування в закордонних дипломатичних установах України (пункт 5 частини першої статті 2 Закону України «Про дипломатичну службу»).
Строк довготермінового відрядження працівників дипломатичної служби, як правило, становить до чотирьох років у державах з нормальними кліматичними умовами та стабільною безпековою ситуацією і до трьох років - у державах з важкими кліматичними умовами або складною безпековою ситуацією. Після закінчення строку довготермінового відрядження працівники дипломатичної служби відкликаються у порядку, встановленому законодавством (частини перша, третя статті 18 Закону України «Про дипломатичну службу»).
Для того, що з`ясувати період перебування іншого з подружжя за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, із дотриманням якого на нього поширюються гарантії, передбачені частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», Верховний Суд застосовує також системний спосіб тлумачення.
У частині другій статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» зазначено, що час перебування за кордоном іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу. Порядок нарахування страхового стажу та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, визначається законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Законодавець у постанові Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року № 164 «Про затвердження Порядку нарахування та сплати єдиного внеску за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника» досліджує питання періоду, протягом якого інший з подружжя працівника дипломатичної служби повинен перебувати за кордоном, для поширення на нього гарантії, передбаченої частиною другою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу».
Згідно з пунктом 7 вказаного Порядку сплата єдиного внеску припиняється, зокрема, у разі, коли застрахована особа протягом одного року фактично не перебуває за місцем довготермінового відрядження працівника понад 183 календарних днів протягом одного року з дня направлення такої застрахованої особи за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби.
Отже, інший з подружжя для реалізації гарантії, передбаченої частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», після звільнення з роботи має перебувати за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби понад 183 календарних днів протягом одного року з дня його направлення за місцем довготермінового відрядження такого працівника.
Щодо тлумачення умови для реалізації гарантії (працевлаштування), передбаченої частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», після закінчення строку довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби 
Текстуальний зміст припису «після закінчення строку такого відрядження» частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» вказує, що гарантія може бути використана лише після закінчення строку довготермінового відрядження.
Частина четверта статті 18 Закону України «Про дипломатичну службу» передбачає подібні умови і для самого працівника дипломатичної служби, а саме, що після закінчення довготермінового відрядження посадовим особам дипломатичної служби (крім осіб, призначених за контрактом про проходження дипломатичної служби) у порядку ротації надається посада в системі органів дипломатичної служби, рівнозначна тій, яку зазначена посадова особа займала до направлення у довготермінове відрядження або під час такого відрядження.
Верховний Суд зазначає, що філологічний спосіб тлумачення припису статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» «після закінчення строку такого відрядження» щодо іншого з подружжя звужує тасуттєво зменшує обсяги гарантії працевлаштування, наданої державою іншому з подружжя працівника дипломатичної служби, який на відміну від працівника дипломатичної служби може остаточно повернутися до України і під час довготермінового відрядження, зокрема за заявою самого працівника дипломатичної служби про припинення перебування іншого з подружжя за місцем довготермінового відрядження.
Тому з урахування наведеного вище та телеологічного (цільового) підходу тлумачення момент у часі, з якого інший з подружжя може реалізувати гарантію працевлаштування за статтею 37 Закону України «Про дипломатичну службу», має бути прив`язаний не лише до такої підстави повернення іншого з подружжя до України, як закінчення довготермінового відрядження, але і у разі припинення перебування іншого з подружжя в іноземній державі під час довготривалого відрядження працівника дипломатичної служби (з ініціативи такого працівника) за наказом МЗС України за відсутності заперечень іншого з подружжя. 
Вказаний припис частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» не встановлює конкретного строку, упродовж якого інший з подружжя повинен звернутися до роботодавця, тому такий строк варто оцінювати з урахуванням загальних принципів цивільного права, таких як добросовісність і розумність.
З огляду на це за реалізацією відповідної гарантії інший з подружжя має звернутися до роботодавця без надмірних зволікань.
З огляду на зазначене вище, з урахуванням принципів справедливості та правової визначеності колегія суддів зазначає, що для реалізації гарантії працевлаштування, передбаченої частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», інший з подружжя працівника дипломатичної служби з дня припинення перебування за місцем довготривалого відрядження такого працівника у зв`язку з остаточним поверненням до України за умови, що він не працевлаштувався самостійно у розумний строк, має вчинити дії шляхом волевиявлення (подання заяви роботодавцю за місцем роботи до виїзду за кордон) для отримання посади, яка рівноцінна тій, що він обіймав до звільнення.
Верховний Суд зазначає, що у разі невиконання іншим з подружжя або відсутності хоча б однієї із вказаних умов гарантія, передбачена частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», не застосовується.
Щодо вирішення спору по суті
У справі, що переглядається, суди встановили, що  ОСОБА_1 на час звільнення працював на посаді начальника відділу розвитку інформаційних систем департаменту інформаційних систем в дирекції інформаційних технологій АТ «Укртелеком».
Згідно з матеріалами справи 08 серпня 2019 року позивач подав заяву на звільнення за угодою сторін у зв`язку з виїздом на постійне перебування з дітьми та дружиною, яка отримала посаду спеціаліста з консульських питань Посольства України у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії, за місцем її довготривалого відрядження у Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії.
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що у листопаді 2019 року він переїхав до Лондона, а 29 червня 2020 року повернувся до України за сімейними обставинами (дні народження його батьків). 
22 вересня 2020 року на підставі заяви ОСОБА_2 від 21 вересня 2020 року № 201/2946 державний секретар МЗС України видав наказ, згідно з яким з 29 червня 2020 року позивач припинив перебування за місцем довготривалого відрядження дружини.
У позовній заяві  ОСОБА_1 зазначив, що 01 липня 2020 року поновився у позасудовий спосіб на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «КН-ГРУП», де працював за сумісництвом до від`їзду за кордон і після повернення протягом 2020-2023 років, що також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а. с. 53).
14 квітня 2023 року позивач звернувся до АТ «Укртелеком» із заявою про його поновлення на раніше займаній посаді на підставі частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу».
Оцінюючи наявність / дотримання ОСОБА_1 умов для застосування гарантії, передбаченої частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», Верховний Суд ураховує таке.
Згідно з пунктом 1.2 статті 1 Статуту АТ «Укртелеком», затвердженого Загальними зборами акціонерів АТ «Укртелеком» 21 грудня 2022 року, товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків державного підприємства «Українське державне підприємство електрозв`язку «Укртелеком», відкритого акціонерного товариства «Укртелеком» та всього майна, прав та обов`язків дочірнього підприємства «Утел» відкритого акціонерного товариства «Укртелеком».
У пункті 1.3 статті 1 Статуту зазначено, що товариство за типом є приватним, за організаційно-правовою формою - акціонерним товариством.
З урахуванням наведеного вище суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що АТ «Укртелеком» є організацією, на яку покладено обов`язок з працевлаштування іншого з подружжя працівника дипломатичної служби на посаді, рівнозначній тій, яку він займав до звільнення, водночас місцевий суд обґрунтовано вважав, що, оскільки АТ «Укртелеком» не є державним підприємством, установою, організацією, то гарантія, передбачена частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», не може бути застосована до позивача.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки не встановлено дотримання ОСОБА_1 однієї із умов для застосування гарантії, передбаченої частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», то немає підстав оцінювати інші доводи та докази позивача на предмет відповідності іншим обов`язковим умовам застосування вказаної гарантії.
Тому висновки місцевого суду, що відмовою АТ «Укртелеком» у поновленні позивача на роботі відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» права останнього не порушені, є правильними. 
З урахуванням зазначеного немає підстав виснувати про ефективність чи неефективність обраного позивачем способу захисту його прав.
Оскільки позивач не дотримався усіх обов`язкових умов для застосування гарантії, передбаченої частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», то Верховний Суд не бере до уваги посилання  ОСОБА_1 на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 1 частини першої статті 36 частини КЗпП України у співвідношенні із частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу».
Посилання ОСОБА_1 на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 222/438/17-ц, провадження                                     № 61-14665св18, від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц, провадження № 61-31015св18, є безпідставним, оскільки вони є не релевантними у справі, що переглядається.
Висновки, викладені упостанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 640/18765/21, адміністративне провадження № К/990/9227/22, про те, що надання передбаченої частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» посади має бути забезпечено в органі, де інший з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, працював до виїзду за кордон, не суперечать висновкам суду першої інстанції у справі, що переглядається, оскільки у наведеній справі позивач до звільнення працював у органах Генеральної прокуратури України (державний орган), а строк звернення із заявою про працевлаштування не перевищував розумного строку, що відповідає вимогам частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу».
Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції з дотриманням норм матеріального та без порушень норм процесуального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові ОСОБА_1 .
У свою чергу, апеляційний суд, надавши помилкове тлумачення нормі матеріального права, а саме частині третій статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» про те, що її дія поширюється на роботодавців - юридичних осіб приватного права, змінив мотиви рішення суду першої інстанції, ухваленого з правильним застосуванням норм матеріального права та без допущення порушень норм процесуального права. 
З огляду на зазначенедоводи касаційної скарги АТ «Укртелеком»  підтвердилися, доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права частково підтвердилися, у результаті чого постанова апеляційного суду не може вважатися законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 413 ЦПК України.
Щодо розподілу судових витрат
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги АТ «Укртелеком» та скасування постанови апеляційного суду із залишенням у силі рішення суду першої інстанції про відмову в позові, то відповідачу необхідно компенсувати витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання касаційної скарги.
ОСОБА_1 як позивач звільнений від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі вимог пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21).
АТ «Укртелеком» у суді касаційної інстанції сплатило судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 292,00 грн.
Оскільки ОСОБА_1 як позивач звільнений від сплати судового збору в усіх інстанціях, то АТ «Укртелеком» необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 4 292,00 грн.
Керуючись статтями 389, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панчишин Андрій Вікторович, задовольнити частково.
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укртелеком» задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року скасувати, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року залишити в силі.
Компенсувати Акціонерному товариству «Укртелеком» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 4 292 (чотири тисячі двісті дев`яносто дві) гривні 00 копійок на відшкодування витрат зі сплати судового збору, понесених за розгляд справи у суді касаційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                             І. М. Фаловська
Судді                                                                                        В. М. Ігнатенко
І. В Литвиненко 
В. В. Сердюк
  О. М. Ситнік