ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/17116/23                               Головуючий у 1-й інстанції: Колеснікова І.С.
                                                                                           Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2025 року                                                                        м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача                                       Черпака Ю.К.,
суддів                                                             Кобаля М.І., Штульман І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Київської обласної прокуратури на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення та виклику сторін,  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Офісу Генерального прокурора, про стягнення коштів,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Київської обласної прокуратури (далі - відповідач/апелянт 1) з вимогами:
- стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 29 травня 2020 року по 01 квітня 2022 року;
- стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 5 000, 00 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив про наявність у нього права на стягнення коштів за затримку виконання рішення про поновлення на роботі.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у розмірі 279 824, 16 грн (двісті сімдесят дев`ять тисяч вісімсот двадцять чотири гривні шістнадцять копійок).
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у розмірі 17 852, 80 грн (сімнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят дві гривні вісімдесят копійок).
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції зазначив про обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення, а затримка виконання рішення суду покладає на роботодавця відповідальність виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки. Тому, оскільки встановлено фактичну затримку роботодавцем виконання рішення щодо поновлення позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено, у нього виникло право на стягнення коштів за час такої затримки. При цьому, у спірній ситуації період невиконання відповідачем рішення суду про поновлення на роботі (яке допущено в цій частині до негайного виконання) тривав з 29 травня 2020 року по 29 вересня 2021 року, а не по 01 квітня 2022 року як заначив позивач у своїх позовних вимогах. Не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, з огляду на недоведеність позивачем того, що діями відповідача йому заподіяно таку шкоду, а саме, не надано належних пояснень того, в чому полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо. Сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.
Офіс Генерального прокурора у своїй апеляційній скарзі , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто, за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі. Після прийняття судом першої інстанції рішення про негайне поновлення позивача на посаді його поінформовано, що питання виконання рішення суду в частині поновлення на посаді буде вирішено після вивільнення вакантної посади першого заступника прокурора Київської області у структурі та штатному розписі Прокуратури Київської області. Тому порушень вимог статті 236 КЗпП України з боку Офісу Генерального прокурора не вбачається, а відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі. Також, суд першої інстанції неправильно визначив кількість робочих днів, оскільки період з 29 травня 2020 року по 29 вересня 2021 року складає 335 робочих днів. Звернув увагу на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, визначеного частинами третьою і т`ятою статті 122 КАС України, з позовними вимогами про стягнення заробітної плати. Крім того, судом першої інстанції не вирішено клопотання Офісу Генерального прокурора від 06 липня 2023 року № 15/1/2-40508-23, подане 01 серпня 2023 року про залучення його як головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності Прокуратури до цієї справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача, чим порушено норми процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.
В апеляційній скарзі Київська обласна прокуратура, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у їх задоволенні. Зазначила, що Київська обласна прокуратура об`єктивно не мала можливості виконати судове рішення в силу відсутності повноважень на його виконання та як наслідок не може відповідати за невиконання чи невчасне виконання судового рішення, оскільки відповідно до Закону України «Про прокуратуру» такі повноваження належать Генеральному прокурору. При прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано відсутності жодних належних доказів, які підтверджують умисну відмову роботодавця виконувати рішення суду. Також звернув увагу на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, визначеного частинами третьою і п`ятою статті 122 КАС України, з позовними вимогами про стягнення заробітної плати. Стягнута судом першої інстанції сума за послуги з правничої допомоги, надані під час розгляду справи, є неспівмірною зі складністю справи, оскільки правовідносини, що склались між сторонами, регулюються незначною кількістю нормативно-правових актів, існує певна судова практика та обсяг доказів, отриманих представником позивача на відповідні запити, є невеликим, дана справа розглядалась у спрощеному провадженні без виклику сторін, тому складності щодо процесу доказування чи витребування доказів не виникало.
У відзиві на апеляційні скарги представник позивача - адвокат Козаченко В.І. підтримала рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційні скарги без задоволення. Скаржниками належними та допустимими доказами не підтверджено, що затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді відбулась з його вини. Стосовно наявності компетенції щодо поновлення на посаді виключно у Генерального прокурора, то таке є безпідставним, оскільки чинним законодавством встановлено обов`язок саме роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі, яким є Київська обласна прокуратура. Також зазначила про безпідставність тверджень відповідачів про неможливість поновлення особи на посаді прокурора одразу після проголошення рішення, з огляду на відсутність інформації про перебування чи не перебування прокурора на будь-якій іншій посаді, яка може бути несумісна із вказаною посадою, оскільки рішенням суду зобов`язано негайно прийняти наказ про поновлення на посаді, а відтак перевірка щодо несумісності не може покладати тягар на позивача щодо тривалого невиконання рішення суду. В матеріалах справи відсутні докази проведення протягом спірного періоду перевірки позивача на предмет несумісності із займаною посадою. Щодо посилань апелянтів на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом, то оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, то підлягають застосуванню приписи частини другої статті 233 КЗпП України, якою встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.
Перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Київської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора підлягають частковому задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду цієї справи, що з з вересня 2014 року ОСОБА_1 обіймав посаду першого заступника прокурора Київської області. 
У зв`язку із застосуванням Закону України «Про очищення влади», ОСОБА_1 звільнений із займаної посади наказом Генерального Прокурора України від 23 жовтня 2014 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року у справі № 826/17953/14, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним з моменту прийняття та скасовано наказ Генерального прокурора України № 1454к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Київської області.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Київської області з 24 жовтня 2014 року.
Стягнуто з прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 165 101, 19 грн (один мільйон сто шістдесят п`ять тисяч сто одну гривню дев`ятнадцять копійок) з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Київської області з 24 жовтня 2014 року та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 17 489, 01 грн (сімнадцять тисяч чотириста вісімдесят дев`ять гривень одна копійка) з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів.
Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду ухвалою від 27 квітня 2021 року в задоволенні клопотань про зупинення дії рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 826/17953/14 - відмовлено.
Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 квітня 2021 року касаційні скарги Офісу Генерального прокурора України та Прокуратури Київської області залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі №826/17953/14 - без змін.
Разом з тим, судове рішення від 28 травня 2020 року в частині, що спрямовано до негайного виконання, виконано лише 30 вересня 2021 року, про що видано наказ Генерального прокурора № 320к від 30 вересня 2021 року та внесено запис до трудової книжки ОСОБА_1 про поновлення позивача на попередній займаній посаді.
Позивач, вважаючи наявним право на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду, звернувся з позовом до суду. 
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.
Зважаючи, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог, то суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора та Київської обласної прокуратури в цій частині.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.
Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За правилами пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Згідно з частиною другою статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Слід зауважити, що правомірність звільнення позивача з відповідної посади перевірено у судовому порядку. Судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що позивача було незаконно звільнено, а тому зобов`язано поновити його на попередній посаді.
Положеннями статті 236 КЗпП України (в редакції на час звернення до суду) встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
За змістом згаданої норми вбачається, що відповідальною особою за затримку виконання рішення про поновлення на роботі є власник або уповноважений ним орган (роботодавець).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що поновлення позивача на роботі повинно було виконано негайно, тобто не пізніше наступного робочого дня. Затримка роботодавцем виконання судового рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу працівника, а тому в такому випадку роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки, що відповідає вимогам статті 236 КЗпП України.
Отже, положення статті 236 КЗпП України є логічним та справедливим продовженням захисту порушених прав незаконно звільненої особи у разі затримки таким органом виконання рішення.
Правовий аналіз статті 236 КЗпП України дає підстави для висновку, що часом, яким закінчується виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого на посаді, є час його фактичного виконання. Саме по час фактичного виконання підлягає нарахуванню та стягненню середній заробіток за час такої затримки.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання роботодавцем про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх обов`язків (частина третя статті 24 КЗпП України).
Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».
При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.
Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/12318/21.
Колегія суддів також враховує, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою умовою для задоволення заявлених вимог, оскільки норма статті 236 КЗпП України є імперативною. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №480/69/19.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 20 липня  2021 року у справі № 826/3465/18, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Аналогічна правова позиція висловлена також у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі №500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19 та від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, яка підлягає врахуванню відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Таким чином, доводи Офісу Генерального прокурора в апеляційній скарзі про необхідність звернення позивача з заявою або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, є помилковими та спростовуються наведеною практикою Верховного Суду. 
Також, колегія суддів відхиляє як безпідставні аргументи апелянтів про те, що під час вжиття заходів добровільного виконання рішення суду встановлено неможливість його виконання з об`єктивних причин - відсутності інформації про перебування чи не перебування прокурора на будь-якій іншій посаді, яка може бути несумісна із вказаною посадою, оскільки таке могло мати значення лише при вирішенні питання про поновлення позивача на посаді у справі № 826/17953/14. 
Слід зазначити, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно і це жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних. Водночас норми закону не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він перебуває на іншій службі або провадить адвокатську діяльність. Питання щодо несумісності повинно вирішуватись після виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді.
Твердження Київської обласної прокуратури про об`єктивну неможливість виконати судове рішення у справі № 826/17953/14 через відсутність відповідних повноважень, та як наслідок - відповідати за невиконання чи невчасне виконання судового рішення, спростовуються приписами чинного законодавства, якими встановлено обов`язок саме роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі, яким є Київська обласна прокуратура 
Також, з матеріалів справи вбачається, що підставами тривалого невиконання судового рішення щодо поновлення позивача на посаді було оскарження відповідачем рішення Окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року у справі № 826/17953/14 в апеляційному та касаційному порядку.
Отже, посилання на об`єктивну неможливість виконання рішення Окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року у справі № 826/17953/14 є безпідставними, позаяк непереборних обставин, що перешкоджали такому виконанню, відповідачем не повідомлено та апеляційним судом не встановлено.
Таким чином, в цій правовій ситуації має місце очевидна затримка виконання рішення Окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року у справі № 826/17953/14 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, що є підставою для виплати позивачу середнього заробітку за період з 29 травня 2020 року (наступний день після ухвалення рішення про поновлення на посаді) по 29 вересня 2021 (останній день перед поновленням на посаді).
В той же час, судом першої інстанції неправильно обраховано кількість днів затримки виконання рішення суду - 336 робочих днів, оскільки такий період з 29 травня 2020 року по 29 вересня 2021 року відповідно до листа Міністерства розвитку та економіки, торгівлі та сільського господарства України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» від 29 липня 2019 року № 1133/0/206-19, листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» від 12 серпня 2020 року  № 3501-06/219, розпоряджень Кабінету Міністрів України «Про перенесення робочих днів у 2020 році» від 23 жовтня 2019 року № 995-р,  «Про перенесення робочих днів у 2021 році» від 30 вересня 2020 року № 1191-р, наказів Офісу Генерального прокурора від 29 грудня 2020 № 3042ц, від 26 листопада 2021 року № 1624ц, інформації з сайту https://services.dtkt.ua/calculators/workdays#calculator-result складає 335 робочих днів, а саме: травень 2020 - 1 робочий день; червень 2020 - 20 робочих днів; липень 2020 - 23 робочих дні; серпень 2020 - 20 робочих днів; вересень 2020 - 22 робочих дні; жовтень 2020 - 21 робочий день; листопад 2020 - 21 робочий день; грудень 2020 - 22 робочих дні; січень 2021 - 19 робочих днів; лютий 2021 - 20 робочих днів; березень 2021 - 22 робочих дні; квітень 2021 - 22 робочих дні; травень 2021 - 18 робочих днів; червень 2021 - 20 робочих днів; липень 2021 - 22 робочих дні; серпень 2021 - 21 робочий день; вересень 2021 - 21 робочий день.
Щодо розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статі 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.
Пунктом 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
З рішення Окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року у справі № 826/17953/14 вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 832, 81 грн, а середньомісячна заробітна плата становила 17 489, 01 грн (без відрахування податків і зборів).
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 29 травня 2020 року по 29 вересня 2021 року становить 278 991, 35 грн (832, 81 грн х 335 дні) та належить стягненню з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 , в той час як з відповідача помилково стягнуто 279 824, 16 грн.
Щодо доводів апелянтів про пропуск позивачем встановленого частинами третьою і п`ятою статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду з цим позовом, слід зазначити наступне.
Позивача фактично поновлено на посаді 30 вересня 2021 року, отже з цієї дати в нього виникло право на пред`явлення позову на підставі статті 236 КЗпП України.
В силу частин першої, третьої та п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Такі правовідносини регламентовано нормами статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на час вказаного позивачем періоду затримки поновлення на посаді та виникнення спірних правовідносин) передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.
Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України зазначила, що оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на неї поширюються норми законодавства про оплату праці.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).
Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
Виходячи з аналізу змісту частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.
З прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, змінено редакцію статті 233 КЗпП України.
Частиною першою і другою статті 233 КЗпП України (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. (частина друга статті 233 КЗпП України).
В той же час, відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, якою Кодекс був доповнений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статті 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 год 00 хв 30 червня 2023 року на всій території України карантин щодо вказаного захворювання.
Тому, до 30 червня 2023 року стаття 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належних йому сум у разі порушення законодавства про працю не обмежувався будь-яким терміном.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 серпня 2023 року у справі № 280/6779/22, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає врахуванню у цій справі.
ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом у квітні 2023 року.
Щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу при розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 17      852, 80 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положеннями статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Частиною третьою статті 134 КАС України встановлено для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Ця норма закону кореспондується з частиною сьомою статті 139 КАС України, згідно з якою розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Про це саме зазначено в частині третій статті 143 КАС України.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені умови дотримані, оскільки у адміністративному позові та окремо поданому клопотанні представник позивача повідомив суд, що поніс витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 17            852, 80 грн і надав відповідні докази про виконану роботу та вартість послуг адвоката.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон №5076-VI).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Такий самий правовий підхід застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункту 268).
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).
Про таке йдеться також в іншій практиці ЄСПЛ, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01): заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
З матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2022 року між ОСОБА_1 (далі - Клієнт) та адвокатом Козаченко Вікторією Іванівною укладено договір про надання правової допомоги № 02/22, відповідно пункту 1.1. якого Адвокат зобов`язується, зокрема представляти інтереси Клієнта в судах різних інстанцій, зокрема у Київському окружному адміністративному суді, Шостому апеляційному адміністративному суді, Верховному Суді.
Згідно із пунктом 2.3. Договору Клієнт зобов`язаний сплатити Адвокату винагороду за надану правову допомогу відповідно до умов (в розмірі, строку та порядку), передбачених цим Договором.
Відповідно до пункту 3.1., 3.2. Договору гонорар є формою винагороди Адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги Клієнту. Порядок обчислення гонорару, розмір, порядок сплати, підстави для зміни розміру гонорару тощо визначаються у Додатку № 1 до цього Договору, який є адвокатською таємницею.
З довідки про отримання коштів від клієнта за послуги адвоката у адміністративній справі № 320/17116/23 видно, що на виконання умов Договору адвокат здійснює постійний моніторинг Єдиного державного реєстру судових рішень; готує всі необхідні процесуальні документи: заяви, заперечення, відзиви, клопотання тощо; знайомиться з матеріалами судової справи № 320/17116/23; вивчає та узагальнює судову практику Верховного Суду з предмету та підстав пред`явлення позову в цій справі; приймає участь в судових засіданнях суду першої інстанції. За домовленістю сторін, винагорода за вищевказані адвокатській послуги в суді першої інстанції у справі № 320/17116/23, складає 17 852, 80 грн, які адвокат Козаченко В.І. 29 травня 2023 року отримала від ОСОБА_1 на картковий рахунок згідно з реквізитами Договору № 02/22 від 01 грудня 2022 року.
Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 640/16093/21 вказав, що в будь-якому випадку суд зобов`язаний перевірити докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, з огляду на положення частини четвертої статті 134 КАС України, згідно з якою для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів вважає, що надані адвокатом види послуг не є окремими процесуальними діями, а такими, що направлені на досягнення одного результату, яким в даному випадку є складання та подання до суду документів по справі (позовної заяви).
Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
В даній правовій ситуації є підстави вважати, що за конкретних обставин справи визначений стороною та його адвокатом розмір гонорару у розмірі 17  852, 80 грн є завищеним щодо іншої сторони спору.
Враховуючи співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, незначну складність справи, предмет спору, яким є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, сталу позицію по такій категорії справ, незначний обсяг обставин, які відносяться до предмета доказування, відсутність необхідності вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, розгляд цієї справи судом першої інстанції за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, як наслідок, відсутність проведення судових засідань, колегія суддів дійшла висновку, що сума витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає компенсації позивачу, у розмірі 4 000, 00 грн є справедливою та достатньою.
Стосовно доводів Офісу Генерального прокурора як підставу для скасування оскаржуваного рішення суду про невирішення судом клопотання про залучення його у якості третьої особи, слід зазначити наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 06 липня 2023 року за допомогою підсистеми "Електронний суд" Офісом Генерального прокурора подано клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Вказане клопотання судом першої інстанції не вирішено.
Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 21 жовтня 2024 року за клопотанням Офісу Генерального прокурора залучив його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, оскільки рішення суду у справі стосується бюджетних коштів органів прокуратури та впливає на права, інтереси та обов`язки Офісу Генерального прокурора як головного розпорядника коштів. 
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.
У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з наведених мотивів.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Київської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року скасувати в частині задоволених позовних вимог.
Прийняти в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнути з Київської обласної прокуратури (адреса: 01601, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 27/2, код ЄДРПОУ 02909996) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у розмірі 278    991, 35 грн (двісті сімдесят вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто одна гривня тридцять п`ять копійок).
Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Київської обласної прокуратури (адреса: 01601, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 27/2, код ЄДРПОУ 02909996) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 грн (чотири тисячі гривень нуль копійок).
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                       Черпак Ю.К.

Судді:                                                                                          Кобаль М.І.

                                                                                                    Штульман І.В.