ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/641/25 Справа № 205/7628/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Костромітіна О. О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання неналежним виконанням обов`язків щодо охорони майна та стягнення збитків,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом. В обгрунтування посилалася на те, що ОСОБА_2 належить частина бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка є предметом іпотеки за договором іпотеки №РМ-SМЕ107/078/2008 від 04.03.2008 року, укладеним між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , та яка була передана на виконання ухвали Першотравневого районного суду Донецької області від 05.05.2009 року в межах виконавчого провадження №12667752 за актом-приймання передачі від 11.05.2009 року на зберігання ПАТ «ОТП Банк».
З огляду на те, що виконавче провадження №12667752 закрито, а ПАТ «ОТП Банк» не вчинено дій щодо повернення майна, яке йому було передано на зберігання й враховуючи, що нерухомість станом на 18.07.2019 року є в зруйнованому стані позивач, як особа, яка за договором про відступлення прав вимоги, укладеним з ОСОБА_2 , набула право вимоги щодо витребування та набуття майнових прав відшкодування компенсації та будь-яких збитків пов`язаних з базою відпочинку «Волна», звернулась до суду з даним позовом.
Просила суд стягнути з АТ «ОТП БАНК» збитки від повного руйнування та неможливості використовувати майно за призначенням у розмірі 942 547,56 доларів США; упущену вигоду у розмірі 230 421 410,00 гривень; вирішити питання розподілу судових витрат.
Обґрунтовуючи розмір упущеної вигоди, посилалася на те, що її розмір становить 230 421 410,00 гривень який нараховано за період з травня 2009 року по травень 2023 року й складається з суми річної орендної плати з урахуванням індексу інфляції, яку власники бази відпочинку не могли отримувати у зв`язку з переданням майна на зберігання, а в подальшому його знищенням.
Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.08.2024 року частково задоволено заяву АТ "ОТП Банк" про розподіл судових витрат, стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ "ОТП Банк" судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 60 000,00 грн. В частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 169 200 грн відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.08.2024 року скасувати і закрити провадження у справі повністю або залишити заяви про розподіл судових витрат без розгляду повністю або частково або ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким визначити розмір заявленої суми співмірною з розміром мінімальної заробітної плати та з її фінансовим станом.
Посилалася на те, що 11.05.2009 року за актом прийму-передачі від 11.05.2009 року ОСОБА_3 передав представнику ЗАТ «ОТП БАНК» базу відпочинку «Волна» на відповідальне збереження відповідно до виконавчого провадження № 12667752 від 06-05-2009, відкритого за заявою АТ «ОТП Банк» на підставі ухвали Першотравневого районного суду Донецької області від 05.05.2009, постановленої у межах цивільної справи за позовом ЗАТ «ОТП БАНК» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою зобов`язано останнього передати базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на зберігання представнику ЗАТ «ОТП БАНК». 
30.12.2014 року вказане виконавче провадження завершене у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачеві за п.1 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», при цьому базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не було передано назад ОСОБА_3 ..
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 6 від 17.04.2015 року база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » знаходиться в зруйнованому стані та непридатна для використання за призначенням 2019 рік. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 6 від 18.07.2019 року вартість бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під час передачі на відповідальне збереження (01.06.2009 року) дорівнювала 942 547,557 дол. США та на 18.07.2019 року була в зруйнованому стані і її вартість дорівнювала лише 13 725 доларів США. 
15.06.2021 року за ОСОБА_2 , як за спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 23.03.2021 року визнано право власності на 1 / 2 частку бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Тобто, ОСОБА_2 набула право власності щодо частки самої бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », права вимоги щодо компенсації збитків, причинених базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та права на доходи від використання бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
01.02.2022 року було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), згідно якого ОСОБА_2 передала їй права та обов`язки щодо витребування та набуття майнових прав, належні їй як власниці майна, що до стягнення відшкодування компенсації за пошкодження та будь які збитки, причинені базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та право вимагати у судовому порядку (та позасудовому) у будь кого стягнення відшкодування компенсації за пошкодження та будь які збитки причинені базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » щодо набуття прав та обов`язків згідно цього Договору відступлення права вимоги. Таким чином вже у неї, ОСОБА_1 , з`явилося право вимоги щодо компенсації збитків, причинених базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » внаслідок недбалого її збереження банком та права на неотримані доходи від використання бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Щодо додаткового рішення, то зазначає, що представник відповідача пропустив строк для звернення із заявою про стягнення витрат на правову допомогу,який сплив 16.07.2024 року. Не надано доказів на підтвердження надання послуг, крім того їх розмір є неспівмірним та завищеним. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «ОТП Банк» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу -без задоволення. 
Підставами звернення до суду з позовом у цій справі ОСОБА_1 зазначала те, що База відпочинку "Волна" була передана в іпотеку за Договором іпотеки № ПМ-SME107/078/2008 від 04.03.2008, укладеним між АТ "ОТП Банк" та ОСОБА_3 , який був єдиним власником цього нерухомого майна. У подальшому, ОСОБА_2 (далі також – " ОСОБА_2 ,", "Боржник") набула права власності на 1/2 частки Бази відпочинку "Волна" на підставі рішення Першотравневого районного суду від 23.03.2021 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 15.06.2021 року у справі № 241/309/21, про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування.
Суд першої інстанції наголосив на тому, що на підставі рішення Першотравневого районного суду від 23.03.2021, залишеного без змін постановою Донецького апеляційного суду від 15.06.2021 у справі № 241/309/21, на яку посилалася ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, за ОСОБА_2 було визнано право власності на 1/2 частину Бази відпочинку "Волна", а не право вимоги на стягнення будь-яких коштів за пошкодження майна та будь-яких збитків. Суд також врахував ту обставину, що право власності на Бази відпочинку "Волна" 
ОСОБА_2 не зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі також – "ДРРПНМ"), що, в свою чергу, виключає можливість укладення нею правочинів щодо розпорядження будь-якими правами вимоги щодо цього нерухомого майна. Суд першої інстанції надав оцінку доводам ОСОБА_1 про наявність у Банку обов`язку щодо відшкодування збитків. З цього приводу суд зазначив, що оскільки володільцем частини предмета іпотеки є ОСОБА_2 , а База відпочинку "Волна" передана на зберігання як предмет іпотеки, тобто АТ "ОТП Банк" нею не володів, на останнього не можуть бути покладені відповідні обов`язки з відшкодування збитків.
В судове засідання, проведене в режимі відеоконференцїії, з`явилась представник АТ "ОТП Банк"-адвокат Воронцова Ю.Б.. Трутельницька К.Е. про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить довідка про доставку повістки в електронному суді.
Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, оскільки вона належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи і від неї не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що між сторонами укладений договір іпотеки, а не договір зберігання, а тому банк не може нести зобов`язання перед позивачем по зберіганню іпотечного майна. Крім того позивачем не доведено, що саме відповідач винен у руйнуванні предмета іпотеки, і що саме він своїми діями завдав матеріальної шкоди позивачу.
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.
За змістом статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідним є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини. Відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.
 Статтею 22 Цивільного кодексу України унормовано, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Судом першої інстанції встановлено, що 04.03.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки №РМ-SМЕ107/078/2008 з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору №СМ-SМЕ107/078/2008 від 04.03.2008 року, згідно якого ОСОБА_3 передав в іпотеку нерухоме майно -базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 5.2 статті 5 договору іпотеки від 04 березня 2008 року № РМ-SME 
107/078/2008 протягом всього терміну дії договору іпотекодавець зобов`язаний своєчасно здійснювати всі дії (у тому числі всі ремонтні, відновлювальні та профілактичні роботи) для забезпечення справного технічного та експлуатаційного стану предмета іпотеки, який повинен бути не гіршим від того, що існує на дату укладення договору, за винятком звичайного природного зносу; утримуватись від, і не допускати вчинення будь-якою третьою особою, будь-яких дій, які можуть призвести до погіршення технічного чи експлуатаційного стану предмета іпотеки, його пошкодження, руйнування, або втрати, чи зниження його вартості на ринку нерухомості, а також своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за цим договором.
Згідно з пунктом 5.4 статті 5 договору іпотеки у разі знищення, втрати чи пошкодження предмета іпотеки або його частини із будь-яких причин, при якому вартість предмета іпотеки на ринку нерухомості зменшується порівняно з тою, яка існує на дату укладення цього договору, іпотекодавець зобов`язаний, за вибором іпотекодержателя: а) за свій кошт і в строки, погоджені із іпотекодержателем, відновити предмет іпотеки до такого технічного і експлуатаційного стану, який існує на дату укладення цього договору (т. 1 а. с. 235–239).
Відповідно частини першої статті 10 Закону України «Про іпотеку», якщо інше не встановлено законом чи іпотечним договором, іпотекодавець зобов`язаний вживати за власний кошт всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки, включаючи своєчасне проведення поточного ремонту, відновлення незначних пошкоджень, раціональну експлуатацію та від незаконних посягань та вимог інших осіб.
Відповідно до статті 587 ЦК України особа, яка володіє предметом застави, зобов`язана, якщо інше не встановлено договором: 1) вживати заходів, необхідних для збереження предмета застави; 2) утримувати предмет застави належним чином; 3) негайно повідомляти другу сторону договору застави про виникнення загрози знищення або пошкодження предмета застави.
Заставодавець, який володіє предметом застави, у разі втрати, псування, пошкодження або знищення заставленого майна з його вини зобов`язаний замінити або відновити це майно, якщо інше не встановлено договором.
Суд першої інстанції встановив, що, уклавши договір іпотеки, позивач прийняв на себе певні обов`язки, які визначені як умовами укладеного договору, так і статтею 10 Закону України «Про іпотеку». Звільненим від виконання таких обов`язків володілець застави може бути лише, якщо це передбачено у договорі між сторонами. Іншими законами володілець предмета застави від виконання зазначених у частині першій статті 587 ЦК України обов`язків бути не може.
Ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 05 травня 2009 року задоволено заяву ЗАТ «ОТП Банк» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ЗАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_3 , за участю третьої особи – ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та зобов`язано ОСОБА_3 передати базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на зберігання представнику ЗАТ «ОТП Банк». 
Згідно копії акту прийому-передачі від 11.05.2009 року ОСОБА_3 передав представнику ЗАТ «ОТП БАНК» на виконання ухвали Першотравневого районного суду Донецької області від 05.05.2009 року на зберігання базу відпочинку «Волна».
Відповідно до копії витягу з виконавчого провадження №12667752, відкритого на виконання ухвали Першотравневого районного суду Донецької області від 05.05.2009 року, воно є завершеним у зв`язку з поверненням 30.12.2014 року виконавчого документа стягувачеві п.1 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження».
Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 23.03.2021року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 15.06.2021року, визнано за ОСОБА_2 право власності на частку бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . (справа №241/309/21).
Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Отже відповідно до норм Закону "Про іпотеку" іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
Оскільки судовим рішенням на частину бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » було визнано право власності за ОСОБА_2 ,то іпотека є дійсною також і для ОСОБА_2 .. 
Таким чином, ОСОБА_2 разом із ОСОБА_3 відповідають за утримання бази відпочинку у належному стані, і відповідальність за порушення зобов`язань щодо збереження переданого в іпотеку нерухомого майна покладається виключно на них.
За наданою копією тексту договору 01.02.2022 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір про відступлення права вимоги (цесії),згідно якого остання набула права та обов`язки щодо витребування та набуття майнових прав на цедентові права, належні їй як власниці майна щодо стягнення відшкодування компенсації за пошкодження та будь-які збитки причинені базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Цедентові права виражаються у наявності права власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Договір підписано цифровими електронними підписами. 
Встановивши, що володільцем предмета іпотеки є в тому числі і ОСОБА_2 , а база відпочинку передана на зберігання як предмет іпотеки та відповідач ПАТ «ОТП Банк» нею не володів, на відповідача не можуть бути покладені відповідні обов`язки з відшкодування збитків.
Передача нерухомого майна банку згідно з актом прийому-передачі не породжує жодних прав та обов`язків, характерних для угоди, як виду зобов`язання, а договір зберігання між сторонами не укладався.
Крім того, відповідних змін та доповнень до іпотечного договору внесено не було.
Акт прийому-передачі не припинив між сторонами зобов`язальних правовідносин за кредитним та іпотечним договорами, нерухоме майно належало ОСОБА_3 на праві власності до моменту реєстрації права власності за ПАТ «ОТП Банк», тобто до 13 травня 2016 року.
Таким чином іпотекодавці протягом всього терміну дії договору іпотеки відповідають за утримання бази відпочинку у належному стані, відповідальність за порушення зобов`язань щодо збереження переданого в іпотеку нерухомого майна покладається виключно на позивача.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що з вини відповідача зруйнована база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка останньому була передана на збереження, а тому відповідач повинен відшкодувати шкоду,спричинену руйнуванням бази відпочинку на підставі статті 1166 ЦК України, в якій зазначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала та вважає, що сума завданої шкоди становить 942 547,557 дол. США та упущене на вигода в розмірі 230421410 грн., посилаючись на договір іпотеки від 04 березня 2008 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 .
Разом з тим для відшкодування шкоди на підставі зазначеної статті позивач повинен довести такі факти, як, неправомірність поведінки відповідача чи наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна. Докази неправомірної поведінки ПАТ «ОТП Банк» ОСОБА_1 не наведені, як не надано жодного доказу, що під час розгляду справи № 2-98/09 Першотравневим районним судом Донецької області база відпочинку «Волна», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була у належному стані. Після ухвалення рішення Першотравневим районним судом Донецької області від 25 травня 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки пройшло більше 12 років. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою ПАТ «ОТП Банк» та шкодою, яка завдана позивачеві, відсутній за вищевказаних обставин. Вина ПАТ «ОТП Банк» відсутня.
Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковими для пред`явлення позовних вимог про відшкодування завданої шкоди.
При цьому статтею 1166 ЦК України, на яку як на підставу для задоволення позовних вимог посилається позивач, передбачена можливість відшкодування шкоди в позадоговірних (деліктних) правовідносинах.
У цій справі між сторонами виникли договірні правовідносини, які випливають з кредитного договору та договору іпотеки від 04 березня 2008 року № PM-SME 107/078/2008, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 ..
Згідно із статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Укладеними між сторонами правочинами не передбачено відшкодування ПАТ «ОТП Банк» будь-якої шкоди, зокрема в разі пошкодження чи псування переданого на зберігання об`єкта нерухомого майна, як не передбачено таке відшкодування й законодавством щодо банківської діяльності.
Таким чином, у позовній заяві позивач не навів жодного доказу наявності вини ПАТ «ОТП Банк», причинного зв`язку між діями відповідача та шкодою, не наведено розрахунку суми відшкодування та не наведено, які саме дії вживав позивач як іпотекодавець для збереження предмета іпотеки у належному стані.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання неналежним виконання зобов`язань з охорони майна та стягнення збитків від повного руйнування майна, оскільки між сторонами було укладено договір іпотеки, а не договір зберігання.
За таких же обставин рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 15 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2016 року та постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 до АТ «ОТП БАНК» про відшкодування заподіяної йому шкоди не збереженням АТ «ОТП БАНК» бази відпочинку «Волна» у справі № 266/1313/15-ц відмовлено.
Заочним рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 до АТ «ОТП БАНК» про визнання неналежним виконання зобов`язань з охорони бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у справі № 241/1409/18 також відмовлено.
Таким чином, ОСОБА_2 також разом із ОСОБА_3 відповідають за утримання бази відпочинку у належному стані, і відповідальність за порушення зобов`язань щодо збереження переданого в іпотеку нерухомого майна покладається виключно на них.
Доказів наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування стягнення збитків не надано,як і доказів того, що руйнування іпотечного майна відбулося з вини АТ «ОТП БАНК», матеріали справи не містять. 
За встановлених обставин не доведено належними та допустимими доказами спричинення збитків базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » саме в результаті дій  АТ «ОТП БАНК», а відтак не доведено наявність підстав для відшкодування таких збитків АТ «ОТП БАНК» ОСОБА_2 ..
З огляду на вищевикладене позивач ОСОБА_5 не довела наявність будь-яких прав вимоги щодо стягнення відшкодування компенсації за пошкодження та збитки причинені базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », тому її позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Судом першої інстанції зроблено висновки щодо нікчемності договору відступлення права вимоги, однак в даному випадку такі висновки є передчасними, а тому підлягають виключенню із мотивувальної частини рішення як зайві.Оскільки наявність договору відступлення права вимоги не впливає на висновки суду про недоведеність вимог щодо спричинення збитків пошкодженням майна.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За встановлених обставин підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, однак при ухваленні судового рішення судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, про те це не призвело до неправильного вирішення справи, а тому судове рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2024 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь відповідача витрати на правову допомогу в сумі 60 000 грн. Апелянт зазначає, що їх розмір є неспівмірним та завищеним.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача надано договір про надання правничої допомоги №23/08-16 від 16.08.2023 року, укладеного між АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" та АТ "ОТП Банк"; копію рахунку №168 від 28.08.2023 року на оплату правничої допомоги АО "ЕВЕРЛІҐАЛ"; копію платіжної інструкції №2901563472 від 30.08.2023 року про оплату правничої допомоги АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" за рахунком №168 від 28.08.2023 року; акт №1 від 11.07.2024 року приймання-передачі наданих юридичних послуг ; детальний опис виконаних адвокатами робіт (наданих послуг), а саме: аналіз позовної заяви - 2,0 год; підготовка стратегії захисту прав клієнта у суді - 3,0 год; підготовка та подача до суду відзиву на позовну заяву - 6,5 год; підготовка та подача до суду заперечень на заяву про забезпечення позову - 1,5 год; підготовка та подача до суду заперечень клієнта на заяву про звільнення від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову - 1,0 год; підготовка та подача заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву- 2,0 год;підготовка та подача заперечень на заяву про залучення 16.07.2024 7 до участі у справі №205/7628/23 у якості співпозивача - 1,5 год; підготовка та подача до суду письмових пояснень Банку - 1,0 год; підготовка та подача до суду 
додаткових пояснень Банку - 1,0 год; підготовка та подача заяв від 06.09.2023, 23.01.2024, 27.06.2024 про участь у судових засіданнях у справі №205/7628/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду - 1,5 год; представництво інтересів клієнта в суді під час розгляду справи 06.09.2023 року, 12.09.2023 року, 23.11.2023 року, 06.12.2023 року, 01.02.2024 року, 14.03.2024 року, 06.05.2024 року, 11.07.2024 року - 8,0 год. Всього часу: 29,00 годин.
З заявою про стягнення витрат на правову допомогу представник відповідача звернувся у визначений процесуальним законодавством строк.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.(Постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року).
Враховуючи те, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог, на користь відповідача з позивача стягнуто витрати на праову допомогу в сумі 60000 грн. Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що визначений розмір значно завищений. 
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта в цій частині.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Водночас суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної  ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою – п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.
Тому виходячи із положень ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що стягнуті судом першої інстанції витрати на правничу допомогу в розмірі 60 000 грн. є завищеними.
Зокрема суд звертає увагу, що предметом позову в цій справі є визнання неналежним виконання обов`язків щодо охорони майна та стягнення збитків.Такі вимоги були неодноразово предметом судового розгляду за позовами різних позивачів, тому не потребували додаткового вивчення законодавства з цього питання.
З урахуванням встановлених обставин та того, що справа не представляє ніякої складності, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг та співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, розмір витрат на правову допомогу, стягнутий судом пршої інстанції, є завищеним.
Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).
Таким чином розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню, слід зменшити та стягнути з позивача на користь відповідача 10000 грн. 

Керуючись ст. ст. 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2024 року змінити в частині розміру стягнутих витрат на правову допомогу з «60 000 грн.» на «10 000 грн.» 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2025 року.

Судді: