ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року	Львів	Справа № 380/2739/24 пров. № А/857/22913/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Сеника Р.П.,
суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року у справі №380/2739/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

суддя у І інстанції Сидор Н.Т.,
дата ухвалення рішення 30.08.2024,
місце ухвалення рішення м. Львів,
дата складення повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- стягнути з відповідача на корить позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткові відпустки) у розмірі 104292,20 грн;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.08.2018 відповідно до Закону України від 19.10.2000 №2050-ІІІ «Про компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 до 18.09.2018. На виконання рішень суду відповідач 25.12.2023 перерахував позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 77935 грн та компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 26274,09 грн. Однак відповідачем протиправно, на переконання позивача, не здійснено нарахування та не виплачено середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.08.2024 у справі №380/2739/24 позов задоволено частково; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткові відпустки) у розмірі 104292 (сто чотири тисячі двісті дев`яності дві) гривні 20 копійок. У задоволення решти позовних вимог відмовлено
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу, оскільки вважає таке протиправним та прийнятим з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що оскільки при вирішенні даного спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права – застосував ст. 117 КЗпП України, яка не підлягала застосуванню, то рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.08.2024 року є незаконним та підлягає скасуванню.
Апелянт розрахував та вважає, що виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є складовою частиною Сил оборони України від повномасштабної збройної агресії російської федерації на територію України, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, вважаємо належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 10177,99 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні
З огляду на те, що у цій справі позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159, а відповідач не відмовляв позивачу у виплаті відповідної компенсації, тому право позивача ще не було порушено суб`єктом владних повноважень і звернення його до суду з цим позовом є передчасним
Апелянт просив рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.08.2024 у справі №380/2739/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення, зобов`язання вчинити дії – скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення, зобов`язання вчинити дії.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до ч.4 ст.304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі  КАС України), відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.09.2018 №207, 18.09.2018 виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення та направлено на зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.10.2022 у справі №380/1502/22 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 28 лютого 2018 року та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 28 лютого 2018 року.
На виконання вказаного рішення відповідач 25.12.2023 перерахував позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 77 935,19 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 у справі №380/2257/22 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягала в ухиленні від нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на дату звільнення з військової служби.
На виконання вказаного рішення відповідач 25.12.2023 перерахував позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 26274,09 грн.
Вважаючи дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 18.09.2018, виплату індексації грошового забезпечення на виконання та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій здійснено лише 25.12.2023. Отже, станом на день виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі. За встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення статті 117 КЗпП України.
У межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
З урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі, який просить позивач, а саме 104292,20 грн.
Позивач до позовної заяви не додав доказів його звернення до відповідача із заявою про виплату компенсації втрати частини доходів після сплати відповідачем грошових коштів (індексації) на виконання рішення суду у справі №380/1502/22, а також доказів відмови відповідача у здійсненні виплати такої компенсації на підставі Закону №2050.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції погоджується з доводами відповідача про те, що звернення позивача з розглядуваною позовною вимогою до суду є передчасним, оскільки право позивача на отримання компенсації втрати частини доходів наразі не порушене.
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку те, що такий підлягає частковому задоволенню.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі також Закон №2011-XII).
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, з покликанням на правові норми Закону №2011-ХІІ, Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що звільнений з військової служби військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням. Тобто, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення. 
У цій спірній ситуації позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 18.09.2018, виплату індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій на виконання судових рішень здійснено лише 25.12.2023, що свідчить про те, що станом на день виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі.
Однак Законом №2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 116-117 КЗпП України.
Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, сформованій у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі №140/2006/19.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу військової частини, було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із ст. 117 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу військової частини, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Водночас, у спірних правовідносинах Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022 в статтю 117 КЗпП України внесені зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Верховний Суд у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22 вказав, що у контексті цієї справи слід застерегти, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ. Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. На дату звернення Позивача до суду з цим позовом стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, і підлягала застосуванню.
Отже у цій справі суд ураховує норми ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Стосовно періоду затримки розрахунку при звільненні, котрий тривав після 19 липня 2022 суд ураховує приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, відповідно до якої законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2024 у справі №580/9003/23, від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, від 17.12.2024 у справі №560/10227/23.
Як зазначалося вище, судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.09.2018 позивача 18.09.2018 виключено зі списків особового складу військової частини, з усіх видів забезпечення, в той час як остаточний розрахунок із позивачем проведено на виконання судового рішення 25.12.2023 у розмірах 77935,19 (постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2023 у справі №380/1502/22) та 26274,09 грн (рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 у справі №380/2257/22).
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що при розрахунку суми середнього заробітку, який належить до виплати, період стягнення середнього заробітку слід поділити на дві частини:
до 19 липня 2022 стосовно періоду з 19.09.2018 по 18.07.2022, до якого застосовуються норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року; 
і після 19 липня 2022 стосовно періоду з 19.07.2022 по 24.12.2023, до якого застосовуються норми статті 117 КЗпП України у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.
Так, період затримки розрахунку при звільненні з 19.09.2018 по 18.07.2023 становить 1399 днів.
Судом першої інстанції помилково обчислено середньоденне грошове забезпечення позивача у сумі, виходячи із кількості календарних днів перед звільненням у липні, серпні 2018 року – 62 та суми грошового забезпечення за липень-серпень 2018 року у сумі 28150,80 грн, у підсумку 454,05 грн, оскільки враховано суми у довідці від 16.01.2024 про суми грошового забезпечення позивача, яка належала до фактичної виплати, замість нарахованого грошового забезпечення
Оскільки у липні-серпні 2018 року позивачу нараховано 14289,75 грн щомісячно, то середньомісячне грошове забезпечення становить 28579,50 грн, а середньоденне, відповідно, - 460,96 грн. (28579,50 грн/62 календарних дні)
З урахуванням наведеного середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 19.09.2018 по 18.07.2022 становить: 460,96 грн. х 1399 днів = 644883,04 грн.
При цьому, вірними є висновки про те, що у порівнянні із розміром присудженої позивачу індексації грошового забезпечення (77935,19 грн) та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (26274,09 грн) визначену судом у цій справі суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з період з 19.09.2018 по 18.07.2022 (644883,04 грн) не можна вважати співмірною, оскільки вона більш ніж у 5 разів її перевищує.
З огляду на очевидну неспівмірність суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.08.2020 по 18.07.2022 зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 104471,05 грн.
Так, з врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, очевидну неспівмірність суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.08.2020 по 18.07.2022 зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача розрахунок істотної частки виплачених на виконання судових рішень сум із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.09.2018 по 18.07.2022 складає: 104209,28 грн (сума доплаченої індексації грошового забезпечення (та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій)/644883,04 (середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку) = 0,162.
З урахуванням істотності частки 0,162 сума, яка підлягає відшкодуванню у порядку ст. 117 КЗпП України за відповідний період, становить 104471,05 грн: 460,96 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 0,162 х 1399 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 19.09.2018 по 18.07.2022). 
Стосовно розрахунку середнього заробітку, який належить до виплати позивачу з урахуванням норм статті 117 КЗпП України у редакції, що діє з 19 липня 2022, обмежений 6 місяцями період у цьому спорі є з 19.07.2022 до 18.01.2023 (а не 19.01.2023), що становить 184 дні, то стягненню з відповідача на користь позивача за вказаний період підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 84816,64 грн. (460,96 грн. х 184 дні).
З урахуванням викладеного, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, на яку мав право позивач на виконання приписів ст. 117 КЗпП України становить 189287,69 грн. (104471,05 грн + 84816,64 грн).
Суд першої інстанції, з врахуванням приписів ст. 9 КАС України, дійшов вірного висновку, що з урахуванням меж заявлених позовних вимог, наявні підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі, який просить позивач, а саме 104292,20 грн.
Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з покликанням на приписи Закону України від 19.10.2000 №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону №2050 та Порядку №159, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. А тому тільки у разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.
Оскільки письмовими доказами, долученими до матеріалів справи не підтверджується, що позивач звертався до відповідача із заявою про виплату компенсації втрати частини доходів після сплати відповідачем грошових коштів (індексації) на виконання рішення суду, а також доказів відмови відповідача у здійсненні виплати такої компенсації на підставі, вимога про виплату відповідної компенсації втрати частини доходів є передчасною, оскільки таке право позивача наразі не порушене.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Відповідно до приписів ч.ч. 1, 4 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції фактично дійшов вірних висновків щодо вирішення цього спору, однак допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи в частині проведених розрахунків, а тому таке рішення слід змінити в частині мотивів часткового задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись ст. 241, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_4 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року у справі №380/2739/24 змінити в частині мотивів часткового задоволення позову.
В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року у справі №380/2739/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк