ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 лютого 2025 року           справа №360/946/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Кобець К.М., за участі позивача ОСОБА_1 , представника відповідачів Панасенка Б.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року (повне судове рішення складено 21 листопада 2024 року у м. Дніпро) у справі № 360/946/24 (суддя в І інстанції Смішлива Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання противоправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,               
                 
                                                                 УСТАНОВИВ:

15 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Міністерства юстиції України та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якому просила:
- визнати протиправними та скасувати накази Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к «Про звільнення» та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 02.08.2024 № 11/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к «Про звільнення»»; 
- зобов`язати Міністерство юстиції України видати наказ про звільнення з посади начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 02.08.2024 відповідно до поданої заяви про звільнення від 30.07.2024 на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку;
- зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 02.08.2024 по день фактичного розрахунку. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 у справі № 360/48/23 (залишеного без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2024) наказом Міністерства юстиції України «Про поновлення» від 20.05.2024 № 760/к позивачку поновлено на посаді начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі – Східне МРУ м. Харків). 
Враховуючи чисельні порушення роботодавцем вимог трудового законодавства, що унеможливлювали подальше проходження державної служби на займаній посаді, позивачкою 30.07.2024 була подана заява про звільнення з посади начальника Східного МРУ м. Харків на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. 
Листом Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 108900/14.3/31-24 на адресу позивачки направлено копію наказу Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к «Про звільнення».
Зі змісту вказаного наказу встановлено, що позивача звільнено «...з посади начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 02.08.2024 за власним бажанням відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України». 
Крім того, у резолютивній частині наказу були відсутні відповідні структурні одиниці (пункти, частини), які містили б інформацію про прийняте суб`єктом призначення/ керівником державної служби рішення про виплату відповідно до статті 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, яка має бути виплачена працівникові, з яким припинено трудовий договір внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення. 
02.08.2024 Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) було видано наказ № 11/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к «Про звільнення».
Вказані накази позивач вважає незаконними, оскільки під час їх видання відповідачами не враховано, що у заяві про звільнення нею вказано на порушення законодавства про працю, а саме: 
1) факт порушення Міністерством юстиції України законодавства про працю під час звільнення з посади начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків): підтверджено рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 у справі № 360/48/23, залишеним в силі постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2024, яким звільнення з посади визнано незаконним та поновлено її на посаді; 
2) факт порушення стосовно вимог частини восьмої статті 235 КЗпП України щодо незабезпечення негайного виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі: підтверджується датою наказу Міністерства юстиції України № 760/к про поновлення на посаді начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) - 20 травня 2024 року, що виданий Міністерством юстиції України через 54 дні з дня ухвалення Луганським окружним адміністративним судом рішення від 27.03.2024 у справі № 360/48/23; 
3) факт порушення положень Закону України «Про державну службу» в частині поновлення на посаді, яка не була передбачена структурою та штатним розписом Східного МРУ м. Харків у зв`язку з їх відсутністю на дату винесення наказу про поновлення: підтверджується листом Міністерства юстиції України від 06.06.2024 № 83636/ПІ-Ф-3619/16.1.1 та копіями структури та штатного розпису Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), затверджених наказом Міністерства юстиції України від 11.07.2024 року № 2101/5; 
4) факт порушення частини 2 статті 1, статті 8 Закону України «Про державну службу» в частині позбавлення позивача як державного службовця можливості здійснювати встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, неправомірного звуження кола посадових повноважень та обов`язків, які мають визначатися Законом, пунктом 10 Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затв. наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 № 1707/5, зареєстр. в МЮУ 23.06.2011 за № 759/19497 (зі змінами), та посадовою інструкцією начальника управління, до виконання повноважень голови комісії з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо управління справами юридичної особи, передбачених пунктами 19-21 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074, що виходять за межі завдань та функцій міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції: підтверджується листом Міністерства юстиції України від 29.07.2024 № 106984/14.3/31-24;
5) факт порушення стосовно позивача вимог частини другої статті 235 КЗпП України щодо невиплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема і в частині суми стягнення, допущеної до негайного виконання, стягнутого рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 у справі № 360/48/23, підтверджується листом ГУ ДКСУ у Харківській області від 27.05.2024 № 04-22/3142 та листом ГУ ДКСУ у Сумській області від 31.07.2024 № 04-19-11/5349; 
6) факт порушення статті 48 КЗпП України, статті 46 Закону України «Про державну службу», вимог Порядку обчислення стажу державної служби, затв. постановою КМУ від 25.03.2013 № 229, в частині нездійснення обліку трудової діяльності працівника в електронній формі: підтверджується відсутністю відповідних даних про поновлення на посаді в особистому кабінеті на порталі електронних послуг Пенсійного фонду України;
7) факт порушення статті 29 Закону України «Про оплату праці» щодо недоведення умов оплати праці при поновленні на посаді, у зв`язку з відсутністю штатного розпису Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на дату винесення наказу Міністерства юстиції України № 760/к від 20.05.2024 та наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 10/к від 23.05.2024: підтверджується відсутністю інформації про посадовий оклад у наказі МЮУ про поновлення на посаді, а також у листах Міністерства юстиції України від 22.05.2024 № 76821/14.3/31-24 та № 76824/14.3/31-24, Східного МРУ м. Харків від 23.05.2024 № 56/10.1-38/24; 
8) факт порушення роботодавцем вимог Законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо нездійснення страхувальником-роботодавцем своєчасного та у повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску: підтверджується відсутністю відповідних даних про страховий стаж позивача за період з 02.01.2023 по дату подання цієї заяви в особистому кабінеті на порталі електронних послуг Пенсійного фонду України.
На думку позивача відповідач самостійно змінив підставу для звільнення, вказавши у наказі Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к «Про звільнення» формулювання правової підстави звільнення (стаття 38 КЗпП України, замість частини третьої статті 38 КЗпП України), що не відповідає змісту поданої заяви про звільнення, а також те, що вказаний наказ не містить норми щодо виплати вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України, а наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 02.08.2024 № 11/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к «Про звільнення»» є похідним від вищезазначеного наказу Міністерства юстиції України.
17 жовтня 2024 року позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, у якій з посиланням на положення статті 47 КАС України, сформульовано остаточні позовні вимоги, а саме:
- визнати протиправними та скасувати накази Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к «Про звільнення» та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 02.08.2024 № 11/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к «Про звільнення»»; 
- зобов`язати Міністерство юстиції України видати наказ про звільнення мене з посади начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 02 серпня 2024 року відповідно до поданої заяви про звільнення від 30.07.2024 на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.  

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено. 

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення місцевого суду та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовільнити в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що заяву про звільнення за власним бажанням на загальних підставах, передбачених частиною першою статті 38 КЗпП України, вона не подавала, такого бажання не мала та волевиявлення не висловлювала.
Разом з тим, видаючи наказ №1345/к від 01.08.2024 «Про звільнення», Міністерство юстиції України протиправно без наявних на те волевиявлень з боку позивача змінило підставу для такого звільнення, фактично підмінивши зміст статті 38 КЗпП України зі звільнення за ініціативою працівника, на звільнення за ініціативою роботодавця, який самостійно обрав правову підставу для припинення дії трудового договору, що призводить до неправомірності такого наказу.
Разом з тим, вказані факти були проігноровані судом при винесенні оскаржуваного рішення.
Звертає увагу, що висновок суду, викладений у оскаржуваному рішенні, наступного змісту: «станом на 30.07.2024 були відсутні факти порушення роботодавцем позивача законодавства про працю тощо, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, що виключає підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України» не відповідає нормам матеріального права, а саме частині третій статті 38 КЗпП України, оскільки закон вимагає підтвердження судовим рішення виключно факту мобінгу, а не інших порушень трудового законодавства, на які посилається працівник.
Щодо ненадання оцінки в рішенні суду всім аргументам щодо фактів порушення роботодавцем вимог законодавства про працю, відсутності в мотивувальній частині рішення мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову (порушення ч.3 ст.242, п.4 ч.4 ст. 246 КАС України) апелянт зазначає наступне.
На момент пред`явлення позову позивач продовжувала впевнено вважати, що зазначені в заяві про звільнення факти порушення роботодавцем вимог законодавства про працю є підтвердженими відповідними доказами та документами, є достатніми для звільнення її саме на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, друга позовна вимога стосувалася саме зобов`язання МЮУ видати наказ про звільнення з посади начальника Східного МРУ м. Харків 02.08.2024, відповідно до поданої заяви про звільнення від 30.07.2024 на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Суд мав дослідити кожне з порушень роботодавцем вимог законодавства про працю і зробити обґрунтований висновок по кожному з них.
Разом з тим, у оскаржуваному рішенні суд надав оцінку лише першому з зазначеному у заяві порушенню, а саме: факту порушення МЮУ законодавства про працю під час звільнення з посади начальника Східного МРУ м. Харків, підтвердженому рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 у справі № 360/48/23.
При цьому, факт наявності такого порушення з боку роботодавця суд чомусь ставить в залежність від проміжку часу, який минув після поновлення на посаді на виконання вищезазначеного рішення. 
Вказаний висновок суду суперечить правовим висновкам Верховного Суду України, викладених у пунктах 38-40 постанови від 14.12.2023 у справі № 640/15473/22, що положення частини третьої статті 38 КЗпП України не ставлять можливість звільнення працівника за цією нормою у залежність від того, чи є порушення законодавства про працю триваючими та чи поновлені права працівника після відповідних порушень.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

В судовому засіданні позивач підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, проти чого заперечував представник відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила державну службу в Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків) на посаді начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року у справі № 360/48/23, яке набрало законної сили 23.05.2024, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 26.12.2022 № 5826/5 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 30.12.2022; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 02 січня 2023 року; стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 січня 2023 року по 27 березня 2024 року у розмірі 1227671,20 грн з відрахуванням обов`язкових податків та зборів. В решті позовних вимог відмовлено.
На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року у справі № 360/48/23 наказом Міністерства юстиції України “Про поновлення” від 20.05.2024 № 760/к ОСОБА_1 з 02 січня 2023 року поновлено на посаді начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі – Східне МРУ м. Харків).
Про виконання рішення суду у справі № 360/48/23 та поновлення на посаді ОСОБА_1 повідомлено листами Міністерства юстиції України від 22.05.2024 № 76824/14.3/31-24 (на поштову адресу) та від 22.05.2024 № 76821/14.3/31-24 (на адресу електронної пошти) з наданням копії наказу про поновлення.
Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) видано наказ від 23.05.2024 № 10/к “Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 20.05.2024 № 760/к “Про поновлення”.
Листом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 23.05.2024 № 56/10.1-38/24 ОСОБА_1 повідомлено про визначене робоче місце, вказавши його адресу та повідомлено про графік роботи, запропоновано надати до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) трудову книжку для внесення відповідних записів.
Позивачкою 23.05.2024 подано заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на підставі частини четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з 24.05.2024 строком на 90 календарних днів як особі, що набула статусу внутрішньо переміщеної особи.  
Наказом Міністерства юстиції України від 24.05.2024 № 635/6 ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 90 календарних днів – з 24.05.2024 по 21.08.2024.
Листом ГУ ДКСУ у Харківській області від 27.05.2024 № 04-22/3142 повідомило, що Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває у стані реорганізації та 05.01.2024 його рахунки закрито. Виконавчий лист у справі № 360/48/23 неможливо виконати шляхом списання коштів з рахунків боржника, тож відомості про нього внесено до Реєстру судових рішень АС «Є-Казна» до другої черговості виконання. Станом на 27.05.2024 виконавчий лист знаходиться у черзі виконання рішень суду за бюджетною програмою (КПКВ 3504040) під № 16086. Сума коштів за судовими рішеннями, що надійшли раніше вказаного виконавчого документа, складає понад 482 млн. грн.
Листом ГУ ДКСУ у Сумській області від 31.07.2024 № 04-19-11/5349 повідомило, що станом на 31.07.2024 на виконанні в Головному управління перебуває 47 виконавчих документів про стягнення коштів із Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (ідентифікаційний код 43316700) на загальну суму 1780427,09 гривень. Безспірне списання коштів здійснюється в порядку черговості надходження виконавчих документів до органів Казначейства. Виконавчий лист Луганського окружного адміністративного суду від 29.05.2024 у справі № 360/48/23 (з урахуванням ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 у справі № 360/48/23) про стягнення із Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1227671,20 грн з відрахуванням обов`язкових податків та зборів знаходиться в черзі на виконання під № 36. Загальна сума коштів, яка підлягає стягненню за виконавчими документами, що надійшли раніше виконавчого листа Луганського окружного адміністративного суду від 29.05.2024 у справі № 360/48/23, складає 487349,25 гривень.
Міністерство юстиції України листом від 29.07.2024 № 106984/14.3/31-24 повідомило ОСОБА_1 про необхідність виходу на роботу за посадою начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) після закінчення відпустки, тобто 22.08.2024, роз`яснено, що до її обов`язків будуть належати повноваження голови комісії з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо управління справами юридичної особи , передбачені пунктами 19-21 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074, також надано копії структури та штатної чисельності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 11.07.2024 № 2101/5, а також штатний розпис на 2024 рік Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
30.07.2024 ОСОБА_1 подала заяву про звільнення з посади начальника Східного МРУ м. Харків на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Наказом Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 02.08.2024 за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України.
Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) 02.08.2024 видано наказ № 11/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к «Про звільнення»», у якому також визначено виплату компенсації за щорічні основні та додаткові відпустки. 
ОСОБА_1 надіслано письмове повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні, у якому зазначено, що нараховано при звільненні компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 30 216,24 грн, з яких відраховано податок на доходи фізичних осіб – 5438,92 грн, військовий збір – 453,24 грн). Сума до виплати – 24 324,08 грн.
Фактично розрахунок та виплата належних ОСОБА_1 сум при звільненні проведено 15.08.2024, що підтверджено наданими відповідачем копіями відповідних платіжних інструкцій, а також перераховано до бюджету єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 6647,57 грн. 
Крім того, Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) подано податковий розрахунок сум доходу, нарахованого, (сплаченого) на користь платників податків – фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску щодо ОСОБА_1 , що підтверджено квитанцією № 2 від 03.10.2024, реєстраційний номер 9289343907.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та враховуючи доводи апелянта, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 889-VIII).
Відповідно до статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).
Статтею 86 Закону № 889-VIII передбачено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення (частина перша). Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (частина друга). Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (частина третя).
Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України).
У частині першій статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили (частина третя статті 38 КЗпП України).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив наступне.
Щодо звільнення позивача за першою третьою статті 38 КЗпП України.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
У подальшому указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжувався та триває на цей час.
Робоче місце ОСОБА_1 визначено у місті Харків, яке щодня піддається ворожим обстрілам і ці обставини є загальновідомими та не потребують додаткового доказування.
У заяві від 30.07.2024 позивачка просила її звільнити з 02.08.2024, а з урахуванням положень статті 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець не мав права вимагати у працівника відпрацювання двох тижнів після подання заяви про звільнення, встановлених частиною першою статті 38 КЗпП України.

Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.
За матеріалами справи, 30.07.2023 позивачка подала роботодавцеві заяву про звільнення з посади начальника Східного МРУ м. Харків на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 01.08.2024 №1345/к «Про звільнення», позивачку звільнено «…з посади начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 02 серпня 2024 року за власним бажанням відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України». 
У наказі відсутня інформація про прийняте суб`єктом призначення / керівником державної служби рішення про виплату позивачці відповідно до статті 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, яка має бути виплачена працівникові, з яким припинено трудовий договір внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення. 
02.08.2024 Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) було виданого наказ №11/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 01.08.2024 року №1345/к «Про звільнення».
Отже, хоча конкретна частина статті 38 КЗпП України в оскаржуваних наказах прямо не зазначена, враховуючи відсутність посилання на ч.3 цієї статті та невиплату вихідної допомоги при звільненні за ч.3 ст. 38 КЗпП України, обставини справи свідчать, що позивачку було звільнено не за ч.3 (як вона просила у відповідній заяві), а фактично за ч.1 ст. 38 КЗпП України.
За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.
При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.
Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18), від 22 квітня 2020 року в справі № 199/8766/18 (провадження № 61-797св20) та інших.
Отже, наказ Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к «Про звільнення» не узгоджується із чинним законодавством.
В свою чергу, наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 02.08.2024 № 11/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к «Про звільнення» не є актом, який припиняє трудові правовідносини: ним передбачено лише оголошення зазначеного наказу Міністерства юстиції України, а другим пунктом проведення виплат, належних при звільненні.

Що стосується другої позовної вимоги: зобов`язати Міністерство юстиції України видати наказ про звільнення позивачки з посади начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 02 серпня 2024 року відповідно до поданої заяви про звільнення від 30.07.2024 на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, апеляційний суд зазначає наступне.  
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні і цієї частини позовних вимог, пославшись на наступне.
Позивач у заяві про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України посилається на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 у справі № 360/48/23, яким її поновлено на посаді начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), зазначивши це як підтвердження факту порушення роботодавцем законодавства про працю щодо неї.
Дійсно, рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 у справі № 360/48/23 підтверджено не виконання роботодавцем законодавства про працю під час її звільнення з 02 січня 2023 року з посади начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Під час виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 у справі № 360/48/23 в частині поновлення на посаді позивачка мала право вимагати свого звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Однак, Міністерством юстиції України 20.05.2024 видано наказ № 760/к “Про поновлення”, а Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) 23.05.2024 видано наказ № 10/к “Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 20.05.2024 № 760/к “Про поновлення”, з якими позивачка погодилась та подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати.
Наказом Міністерства юстиції України від 24.05.2024 № 635/6 ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 90 календарних днів – з 24.05.2024 по 21.08.2024 на підставі поданої заяви.
Отже, після поновлення на посаді між позивачем та відповідачами продовжились трудові відносини, які тривали понад два місяці до подачі позивачем 30.07.2024 заяви про звільнення.
Саме ця обставина докорінним чином відрізняє цю справу від тих фактичних обставин, які установлені Верховним Судом у справі № 640/15473/22 (постанова від 14.12.2023).
Так, у справі № 640/15473/22 позивачка подала заяву про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України наступного дня після видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі на виконання рішення суду. Заява була мотивована порушеннями законодавства про працю, встановленими рішенням суду.
У цій справі позивач посилається на порушення відповідачами законодавства про працю, встановлені рішенням суду у справі № 360/48/23, після того, як трудові відносини між нею та роботодавцями були відновлені та тривали значний час, а саме понад два місяці (позивачку поновлено на посаді наказом від 20.05.2024, а заява про звільнення подана 30.07.2024).
Слід зазначити, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, закріплена у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20).
На думку суду фактичні обставини у цій справі не є тотожними з тими, що встановлено у справі № 640/15473/22.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду, який вважав, що у випадку продовження працівником трудових відносин з роботодавцем після поновлення на роботі на підставі рішення суду такий працівник втрачає право на звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України з посиланням на минулі порушення, оскільки в інакшому випадку роботодавець потрапляє у невизначене становище і працівник набуде право у будь який час незалежно від тривалості трудових відносин вимагати звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України з виплатою відповідних компенсацій. 
Такий висновок зроблений і Верховним Судом в постановах від 17.03.2021 (справа № 686/10718/17) та від 09.11.2021 (справа № 712/513/20):
«при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України».
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у вказаних вище постановах Верховного Суду.

Також судом першої інстанції зазначено, що станом на 30.07.2024 були відсутні факти порушення роботодавцем позивача законодавства про працю тощо, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, що виключає підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
З такими висновками місцевого суду не може погодитись колегія суддів.
З урахуванням того, що позивачка пред`явила позов фактично про зміну формулювання причини звільнення з частини першої на частину третю статті 38 КЗпП України, апеляційний суд зазначає, що доказуванню сторонами та, відповідно, встановленню судом підлягають обставини наявності порушень роботодавцем законодавства про працю й умов колективного або трудового договору на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Аналогічний висновок міститься, зокрема, в постанові Верховного Суду від 09.11.2021 в справі № 712/513/20.
Окремо апеляційний суд зазначає, що вимога, викладена в ч.3 ст. 38 КЗпП щодо підтвердження порушення судовим рішенням, що набрало законної сили, стосується виключно факту мобінгу, а не інших порушень трудового законодавства, на які посилається працівник.
До таких висновків апеляційний суд дійшов з огляду на наступне.
По-перше, як зазначалось вище, частиною 3 статті 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Ретроспективний аналіз редакції цієї норми свідчить, що до 11.12.2022 ч.3 ст.38 КЗпП України мала наступну редакцію: «Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.», і не вимагала підтвердження фактів невиконання роботодавцем законодавства про працю судовим рішенням, що набрало законної сили. 
З 11.12.2022 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)» від 16.11.2022 №2759-ІХ ч.3 ст.38 КЗпП України зазнала змін і була викладена в такій редакції: «Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.» 
Апеляційним судом беруться до уваги підстави, з яких були внесені зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема, до КЗпП України та частини третьої статті 38 цього кодексу: «щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)», що випливає із назви цього закону, а також із пояснювальної записки до проекту цього закону, де передбачено наступне:
«2. Мета і завдання прийняття акта
Метою і завданням законопроекту є захист учасників трудових відносин від різних форм мобінгу і встановлення адміністративної відповідальності за такі дії.
…
Передбачено внесення змін до трудового законодавства у частині врегулювання питання протидії мобінгу.
…
Прийняття проекту акта сприятиме забезпеченню захисту учасників трудових відносин від різних форм мобінгу».
По-друге, встановлення необхідності підтвердження будь-якого порушення трудового законодавства судовим рішенням, що набрало законної сили, було б занадто обтяжливим для працівника та могло б створити тяжкі наслідки для випадків, коли порушення законодавства про працю може спричинити працівникові значну шкоду.
Отже, в розумінні ч.3 ст.38 КЗпП України саме факт вчинення мобінгу (цькування) як підстава для звільнення має бути підтверджений рішенням суду. Щодо першої групи підстав для звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України - якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, то правові норми КЗпП України є сталими вже багато років і ніколи не потребували встановлення таких фактів окремим судовим рішенням. Власне визнання чи невизнання роботодавцем фактів таких порушень і має бути підставою для задоволення або у відмови у задоволенні заяви працівника про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

Повертаючись до обставин цієї справи, судом зазначається, що обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.
Аналогічний висновок викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 199/8766/18.
В заяві про звільнення від 30.07.2024 позивачкою було зазначено 8 фактів порушення роботодавцем вимог законодавства про працю, що наведені вище.
Колегія суддів апеляційного суду констатує, що на момент подання працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України всі порушення або не мали місця, або вже не були наявними (усунені), окрім одного, який буде наведено нижче.
Так, аналіз факту порушення Міністерством юстиції України законодавства про працю під час звільнення з посади (п.1 заяви від 30.07.2023) викладений окружним судом, з чим погодилась колегія суддів апеляційного суду. 
З тих самих міркувань апеляційний суд відкидає як підставу для звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України наведений позивачкою в п.2 заяви факт порушення стосовно вимог частини восьмої статті 235 КЗпП України щодо незабезпечення негайного виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі: підтверджується датою наказу Міністерства юстиції України № 760/к про поновлення на посаді начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) - 20 травня 2024 року, що виданий Міністерством юстиції України через 54 дні з дня ухвалення Луганським окружним адміністративним судом рішення від 27.03.2024 у справі № 360/48/23; 
Що стосується факту порушення положень Закону України «Про державну службу» в частині поновлення на посаді, яка не була передбачена структурою та штатним розписом Східного МРУ м. Харків у зв`язку з їх відсутністю на дату винесення наказу про поновлення: підтверджується листом Міністерства юстиції України від 06.06.2024 № 83636/ПІ-Ф-3619/16.1.1 та копіями структури та штатного розпису Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), затверджених наказом Міністерства юстиції України від 11.07.2024 № 2101/5, колегія суддів зазначає, що на дату подання заяви порушення було усунуто. 
Так, листом Міністерства юстиції України від 29.07.2024 № 106984/14.3/31-24 ОСОБА_1 надано копії: 
- структури та штатної чисельності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 11.07.2024 № 2101/5; 
- штатного розпису на 2024 рік Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Заявлений позивачкою в п.2 заяви факт порушення частини 2 статті 1, статті 8 Закону України «Про державну службу» в частині позбавлення позивача як державного службовця можливості здійснювати встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, неправомірного звуження кола посадових повноважень та обов`язків, які мають визначатися Законом, пунктом 10 Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затв. наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 № 1707/5, зареєстр. в МЮУ 23.06.2011 за № 759/19497 (зі змінами), та посадовою інструкцією начальника управління, до виконання повноважень голови комісії з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо управління справами юридичної особи, передбачених пунктами 19-21 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074, що виходять за межі завдань та функцій міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції: підтверджується листом Міністерства юстиції України від 29.07.2024 № 106984/14.3/31-24, не визнається колегією суддів.
При визначення змісту та обсягу посадових обов`язків начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) як державного службовця слід виходити з приписів статті 8 вказаного Закону, якою передбачено: 
«1. Державний службовець зобов`язаний: 
1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 
2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; 
3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; 
4) з повагою ставитися до державних символів України; 
5) обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації; 
6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів;
7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки та умови контракту про проходження державної служби (у разі укладення); 
8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; 
9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; 
10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби; 
11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності; 
12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню; 
13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.
Державні службовці виконують також інші обов`язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах, та контракті про проходження державної служби (у разі укладення).». 
Таким чином, посадові обов`язки державного службовця не визначаються виключно його посадовою інструкцією. 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.08.2022 № 912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) реорганізовано шляхом його приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції. 
На цей час Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває у стані припинення. 
Відповідно до частини третьої статті 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.
Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. 
Абзацом п`ятим пункту 17 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074 (далі – Порядок), передбачено, що головою комісії з припинення територіального органу призначається керівник або заступник керівника такого органу, який затверджує її персональний склад. 
Згідно з частиною четвертою статті 105 Цивільного кодексу України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її (юридичну особу) у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
У відповідності до вищезазначених норм до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. 
Отже, дієздатність юридичної особи здійснюється через комісію з припинення діяльності управління. Дії комісії розглядаються, як дії самої юридичної особи. 
Разом з тим продовження (відновлення тощо) виконання Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) повноважень та функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах у повному обсязі не залежить від Міністерства юстиції та не є можливим на цей час, оскільки акт Кабінету Міністрів України про реорганізацію цього міжрегіонального управління не скасований та підлягає безумовному виконанню. 
Відповідно до посадової інструкції начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), затвердженої в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України 05.11.2019, до посадових обов`язків начальника належить забезпечення виконання актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінюсту та доручень Міністра юстиції України. 
Враховуючи положення пункту 17 Порядку та те, що Філатова Т.Д. була поновлена на посаді начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), після завершення відпустки та виходу на роботу у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків) вона була би визначена головою комісії з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). 
Щодо факту порушення статті 48 КЗпП України, статті 46 Закону України «Про державну службу», вимог Порядку обчислення стажу державної служби, затв. постановою КМУ від 25.03.2013 № 229, в частині нездійснення обліку трудової діяльності працівника в електронній формі: підтверджується відсутністю відповідних даних про поновлення на посаді в особистому кабінеті на порталі електронних послуг Пенсійного фонду України (пункт 6 Заяви).
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 05.02.2021 № 1217-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» встановлено, що включення Пенсійним фондом України до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутніх відомостей про трудову діяльність працівників здійснюється протягом п`яти років з дня набрання чинності цим Законом на підставі відомостей, поданих страхувальником або застрахованою особою у порядку та строки, встановлені Пенсійним фондом України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері трудових відносин. 
Відповідно до пункту 6 Порядку обліку трудової діяльності працівника, фізичної особи – підприємця, фізичної особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, в електронній формі», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.11.2019 № 1084, відомості про трудову діяльність працівника подаються Пенсійному фонду України через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України у вигляді копій передбачених законодавством документів, виготовлених шляхом сканування з обов`язковим накладенням страхувальником або працівником кваліфікованого електронного підпису. 
Зазначені відомості можуть бути подані також в оцифрованому вигляді. 
Вимоги до формату подання інформації встановлюються Пенсійним фондом України. 
Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхувальники – роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. 
Частиною четвертою статті 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи, виплата заробітної плати начальнику Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Філатовій Т.Д. здійснювалась комісією з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Таким чином, вказані відомості стосовно ОСОБА_1 подаються комісією з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про що було надане відповідне доручення комісії з реорганізації, а відповідальність за можливі порушення з боку комісії не можуть бути покладені на Міністерство юстиції України, яке не було та не є страхувальником стосовно ОСОБА_1 . В свою чергу, саме остання була поновлена на посаду керівника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Щодо факту порушення статті 29 Закону України «Про оплату праці» щодо недоведення умов оплати праці при поновленні на посаді, у зв`язку з відсутністю штатного розпису Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на дату винесення наказу Міністерства юстиції України № 760/к від 20.05.2024 та наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 10/к від 23.05.2024: підтверджується відсутністю інформації про посадовий оклад у наказі МЮУ про поновлення на посаді, а також у листах Міністерства юстиції України від 22.05.2024 № 76821/14.3/31-24 та № 76824/14.3/31-24, Східного МРУ м. Харків від 23.05.2024 № 56/10.1-38/24 (пункт 7 Заяви). 
Умови оплати праці державних службовців визначено безпосередньо Законом, схемою посадових окладів на посадах державної служби та умовами оплати праці державних службовців, які визначаються Кабінетом Міністрів України. 
Відповідно до статті 29 КЗпП України до початку роботи роботодавець зобов`язаний в узгоджений із працівником спосіб поінформувати працівника про умови праці. 
Умови оплати праці згідно зі статтею 33 Закону зазначаються в акті про призначення на посаду державної служби. 
Закон України «Про державну службу», Закон України «Про оплату праці», КЗпП України не містять обов`язку повідомляти працівника про умови оплати праці у разі поновлення працівника за рішенням суду. Наказ про поновлення (відновлення трудових прав в межах трудового договору, що був укладений раніше) не є тотожним наказу про призначення на посаду (укладання нового самостійного трудового договору).
Наказом Міністерства юстиції України від 20.05.2024 № 760/к «Про поновлення» ОСОБА_1 поновлено з 02.01.2023 на посаді начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). 
На дату подання позивачкою заяви про звільнення, листом Міністерства юстиції України від 29.07.2024 № 106984/14.3/31-24 ОСОБА_1 надано копію штатного розпису на 2024 рік Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) із вказівкою розміру посадового окладу.

Проте, заявлений позивачкою в п.5) факт порушення стосовно неї вимог частини другої статті 235 КЗпП України щодо невиплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу (згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 08.02.2022 в справі № 755/12623/19, прирівнюється за правовою природою до заробітної плати), зокрема і в частині суми стягнення, допущеної до негайного виконання, стягнутого рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 у справі № 360/48/23, підтверджується листом ГУ ДКСУ у Харківській області від 27.05.2024 № 04-22/3142 та листом ГУ ДКСУ у Сумській області від 31.07.2024 № 04-19-11/5349, дійсно мав місце.
Заявлений позивачкою факт порушення роботодавцем вимог Законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо нездійснення страхувальником-роботодавцем своєчасного та у повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску: підтверджується відсутністю відповідних даних про страховий стаж позивача за період з 02.01.2023 по дату подання цієї заяви в особистому кабінеті на порталі електронних послуг Пенсійного фонду України (пункт 8 Заяви) фактично є похідним, взаємопов`язаним і нерозривним від порушення, вказаного в п.5 Заяви.
Відтак, наявна підстава для звільнення позивачки за частиною третьою статті 38 КЗпП України. 
Як зазначалось вище, при цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.
Аналогічний висновок викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 199/8766/18.
Отже, відповідач мав задовольнити заяву та розірвати трудовий договір за власним бажанням працівника, оскільки роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Щодо способу захисту порушеного права.
Як встановлено в цій постанові апеляційного суду, наказ Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к «Про звільнення» не узгоджується із чинним законодавством.
Також позивачка не заявляла вимоги про поновлення її на роботі, вимагала в позові зобов`язати Міністерство юстиції України видати наказ про звільнення її з посади начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 02 серпня 2024 року відповідно до поданої заяви про звільнення від 30.07.2024 на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, тобто, не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем.
Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Тобто, в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеним щодо нього порушенням законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну норму закону.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 09.11.2021 в справі № 712/513/20.
Отже, позов підлягає частковому задоволенню в спосіб, визначений частиною третьою статті 235 КЗпП України.

Крім того, згідно ст. 44 КЗпП України працівникові виплачується вихідна допомога при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини другої ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Щодо судових витрат в справі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з правил частини першої статті 139 КАС України, відповідно до яких при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Заявою про зменшення позовних вимог позивачка остаточно сформулювала дві вимоги, які є взаємопов`язаними, тому фактично складають одну вимогу немайнового характеру.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Згідно частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.  
Статтею 7 Закону України від 9 листопада 2023 року № 3460-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних працездатних осіб - 3028 гривень.
В даному випадку це: 3028 грн * 0,4 * 0,8 = 968,96 грн. 
Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
В даному випадку це: 968,96 * 150% = 1453,44 грн.
За подання до суду позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір в сумі 2906,88 грн, в такій же сумі і за подання апеляційної скарги.
З огляду за те, що вимоги позивача фактично задоволені, а частковість їх задоволення (обрання належного способу захисту) не впливає на сутність вирішення питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку, що з Міністерства юстиції України, як відповідача, який допустив порушення прав позивачки, за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь позивачки слід стягнути судовий збір у межах сум, передбачених законодавством: 968,96 + 1453,44 = 2422,40 грн.
Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,          

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року у справі № 360/946/24 – скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання противоправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
В наказі Міністерства юстиції України від 01.08.2024 № 1345/к «Про звільнення» формулювання причини звільнення за власним бажанням відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України - визнати протиправним.
Змінити формулювання причини звільнення та вважати звільненою ОСОБА_2 з посади начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 02 серпня 2024 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (розірвання трудового договору за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору), з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (адреса: вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, ЄДРПОУ 00015622) на користь ОСОБА_1 (адреса: місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.
Повне судове рішення – 06 лютого 2025 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          Т. Г. Гаврищук