Справа № 438/1606/24                                Головуючий у 1 інстанції: Дудар О.В. 
Провадження № 22-ц/811/3573/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 

24 січня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником - адвокатом Романенко Олесею Дмитрівною, на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 29 жовтня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягувати аліменти на малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 08 жовтня 2015 року і до повноліття дитини, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказувала на те, що з 10 липня 2014 року сторони перебували у шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька - ОСОБА_3 . 27 лютого 2020 року рішенням Бориславського міського суду Львівської області шлюб між сторонами розірвано. 9 вересня 2023 року позивачка одружилась вдруге, внаслідок чого змінила прізвище ОСОБА_1 . Дитина від першого шлюбу проживає разом із матір`ю. Утримання спільної з відповідачем дитини здійснює позивачка. Після припинення шлюбу ОСОБА_2 не сплачувались аліменти, судом також не вирішувалось питання стягнення аліментів на дитину. У той же час, відповідач дитиною не цікавиться, матеріально допомагає, але сумою недостатньою для утримання дитини, а саме, 3 000,00 грн в місяць. Позивач вважає, що дана сума є недостатньою для утримання їхньої дочки, вона доглядає за дочкою сама, не має змоги самостійно в достатній мірі отримувати кошти на утримання дитини, тому звернулась з даним позовом, який просила задовольнити.
Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 29 жовтня 2024 року позов задоволено частково.
Вирішено: 
стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 серпня 2024 року, і до досягнення дитиною повноліття.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.
Рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах сплати суми платежу за один місяць.
Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржилаОСОБА_1 , подавши в листопаді 2024 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , в якій міститься прохання рішення Бориславського міського суду Львівської області від 29 жовтня 2024 року скасувати частково, в частині визначення розміру частки стягнення аліментів та в частині визначення розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Змінити у відповідній частині рішення та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 26 серпня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Змінити у відповідній частині рішення та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 гривень.
На думку апелянта, оскаржуване судове рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та має місце неправильне застосування норм матеріального права. Також судом першої інстанції не було взято до уваги висновки Верховного суду щодо застосування вищезазначених норм при розгляді справ про стягнення аліментів.
Апеляційна скарга мотивована тим, що, задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий суд виходив з того, що відповідач, окрім дитини від першого шлюбу, на яку стягуються аліменти цим рішенням суду, також має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в іншому шлюбі. Проте, дана обставина не позбавляє його обов`язку утримувати свою малолітню доньку від першого шлюбу. 
При вирішенні питання щодо розміру аліментів, насамперед, потрібно відштовхуватись та враховувати всі потреби дитини, а не орієнтуватись на мінімальне задоволення базових речей. Дитину необхідно забезпечити не мінімальним обсягом продуктів харчування найнижчої якості, а продуктами харчування високої якості, з високим вмістом поживних речовин, вітамінів та мінералів.
У зв`язку з нестабільною ситуацією в країні, зростанням цін, позивачу складно утримувати спільну з відповідачем доньку самостійно. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів, де ключовим фактором для зміни розміру аліментів є погіршення матеріального стану, що обов`язково має бути доведено відповідачем.
Єдиним аргументом відповідача на користь зменшення аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , був той факт, що у відповідача змінився сімейний стан, оскільки народився син - ОСОБА_2 від іншого шлюбу з ОСОБА_5 . 
Однак, відповідачем не надано суду будь-яких доказів того, що його матеріальний стан дозволяє утримувати дитину виключно в розмірі 1/6 частини всіх доходів.
Апелянту є незрозумілим, якими чином та на підставі яких доказів суд першої інстанції прийшов до висновку, що погіршення матеріального стану відповідача є важливою складовою у розрізі питання зменшення розміру аліментів на утримання дитини, тому що одного факту зміни сімейного стану недостатньо аби змінити розмір аліментів.
У відповідача у новому шлюбі народився син ОСОБА_2 , проте жодних безумовних доказів погіршення майнового стану, що унеможливлює сплату ним аліментів у розмірі 1/4 частини від всіх його доходів, відповідачем не надано.
Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач придбавав доньці  ОСОБА_6 одяг, телефон, самокат та інші необхідні речі. Натомість, жодного доказу зі сторони ОСОБА_2 щодо факту купівлі перелічених речей не було надано. Наголошує, що відповідачем не підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами істотні для справи обставини, а саме достатнє забезпечення та утримання дитини.
Аліменти у розмірі, визначеному судом першої інстанції, тобто у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) ОСОБА_2 , не забезпечуватимуть навіть мінімальних щомісячних потреб дитини, зважаючи на війну, нестійкість економічних показників, зростання цін тощо.
На думку позивача, сплата аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісяця до досягнення дитиною повноліття, на їх спільну дитину ОСОБА_6 не покладатиме на відповідача значний тягар та є меншою сумою витрат ніж та, яку несе позивачка на утримання дитини, хоч такі витрати мали б розподілятись між батьками рівномірно.
Щодо співмірності понесених витрат на правничу допомогу, заявник звертає увагу на те, що надала суду докази про понесені нею витрати на правничу допомогу у загальній сумі 10 000, 00 грн, що підтверджується платіжними квитанціями та розрахунком витрачених нормо-годин щодо надання правничої допомоги й актом приймання-передачі послуг правничої допомоги. Тому, з відповідача, з урахуванням положень статей 135, 137 ЦПК України, підлягають стягненню понесені відповідачем витрати на правничу допомогу у визначеній сумі.
16 грудня 2024 року зареєстровано відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , , в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін. Відзив вмотивовано законністю рішення суду першої інстанції.
24 грудня 2024 року зареєстровано відповідь ОСОБА_1 на відзив ОСОБА_2 . Сторона позивача вважає, що наведені у відзиві на апеляційну скаргу доводи не можуть братися до уваги, оскільки є необгрунтованими, не підкріплюються жодними доказами та не мають жодного відношення до справи. Відповідач такими аргументами лише хоче ввести суд в оману.
Звертаючись до суду з відзивом на апеляційну скаргу, відповідач посилався на те, що у нього змінився сімейний стан, оскільки народився син від іншого шлюбу. Однак, він не надав суду будь-яких доказів того, що його матеріальний стан у звязку з цим погіршився, з матеріалів справи не вбачається, що він змінив місце роботи чи його заробітна плата зменшилась.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що 16 грудня 2021 року сторони уклали шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по місту Котовському та Котовському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області (актовий запис № 154).
Від шлюбу сторони мають дочку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії № НОМЕР_1 від 23 жовтня 2021 року.
Встановлено й те, що відповідач також має малолітнього сина ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у іншому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 16 червня 2022 року серії НОМЕР_2 .
       Дочка, ОСОБА_3 проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 22 січня 2024 року № 46.
Пред`явлення позивачем позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо виконання кожним із них обов`язку утримувати дитину.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
       Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
       Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.
       Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.
За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно з метою матеріального утримання дитини.
Стаття 180 СК України регламентує, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Стаття 184 СК України передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
       Відповідно до частини першої статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
       Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у 2024 році (рік у якому позивачка звернулась із позовом про стягнення аліментів) було установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років – 2 563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років – 3 196 гривні.
Відповідно до статті 129 Конституції України, статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Стаття 81 ЦПК України регламентує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)
З врахуванням того, що на батьків покладено рівні обов`язки щодо утримання дитини та наведених вище норм права, а також обставин даної справи, а саме, що сторони проживають окремо, малолітня донька сторін проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні; у відповідача на утриманні є малолітній син - ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у іншому шлюбі, про те, це не позбавляє останнього від обов`язку надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , відповідач спроможний таку надавати, виходячи із засад розумності та справедливості, а також дотримання балансу інтересів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що достатнім та обґрунтованим розміром аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є аліменти в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 серпня 2024 року, і до досягнення дитиною повноліття.
На думку колегії суддів, такий розмір відповідатиме критеріям необхідності та достатності для забезпечення гармонійного розвитку доньки сторін, а матеріалами справи підтверджено можливість відповідачем забезпечити утримання доньки щомісячно саме у такому розмірі. Доводи апеляційної скарги про недостатність такого розміру аліментів не знайшли свого підтвердження. 
Колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що у відповідності до приписів статей 192, 201 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що заявлений стороною позивача до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн не є цілком співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Врахувавши виконану адвокатом роботу, категорію справи, а також беручи до уваги принципи пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000, 00 грн.
Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги є неспроможними, оскільки спростовуються вищенаведеним. Суд першої інстанції належним чином оцінив наявні в матеріалах справи докази, відтак доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 24 січня 2025 року.
Головуючий                                                         С.М. Копняк
Судді:                                                                        С.М. Бойко
А.В. Ніткевич