Ухвала
Іменем України    
    
22 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 199/727/23
провадження № 61-95ск25  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2024 року у складі судді: Богун О. О., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Космачевської Т. В., Халаджи О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2023 році ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська А. В., ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю.
 
Позов мотивований тим, що 07 березня 2016 року ОСОБА_1 познайомилася зі своїм майбутнім цивільним чоловіком ОСОБА_4 та вирішили почати зустрічатися. У 2017 році позивачка та ОСОБА_4 познайомилися з батьками один одного. У 2018 році ОСОБА_4 переїхав до м. Дніпра та почав працювати на ТОВ «Будівельно-виробнича фірма «Елітпроект», а ОСОБА_1 навчалася в Запорізькому Національному Університеті. Весь цей час почуття ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стали міцнішими та як наслідок цього в кінці 2018 року, ОСОБА_4 запропонував позивачці перейти на індивідуальний графік навчання та переїхати до м. Дніпро з метою проживання разом однією сім`єю на що остання погодилася. 01 січня 2019 року ними було орендовано житло, а саме кімнату в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 та розпочали спільно проживати та будувати сім`ю. За час проживання за зазначеною адресою, вони мали спільний бюджет, працювали та проживали разом, як чоловік та дружина.
 
15 серпня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 орендували квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та проживали разом до 25 жовтня 2021 року. В подальшому, планували весілля, але порадившись вирішили, що за ці кошти можуть купити власне житло та розпочали пошук будинку для його купівлі. У жовтні 2021 року вирішили придбати будинок, який їм сподобався.
 
Однак, коштів на купівлю будинку не вистачало, а тому ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вирішили взяти у борг у своїх знайомих, а саме, частину коштів взяли у матері ОСОБА_4 , у матері ОСОБА_1 у розмірі 5 000 дол. США, у дядька - ОСОБА_5 у розмірі 3 000 дол. США та у близьких друзів родини по 3 000 дол. США.
 
18 жовтня 2021 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки за вказаною адресою, договори було посвідчено приватним нотаріусом. Оскільки, на момент оформлення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не зареєстрували шлюб, то вирішили, що будинок буде оформлено на ОСОБА_4 . Після купівлі-продажу зазначеного будинку, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за спільні кошти почали його облаштовувати та купувати всі необхідні речі для проживання в будинку. Отже за час спільного проживання за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали будинок, земельну ділянку та все необхідне для проживання у ньому.
 
В подальшому, з початком повномасштабної збройної агресії РФ проти України, ОСОБА_4 був призваний до Збройний сил України, де проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
 
За весь час проходження військової служби, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розрахувалися з боргами, які брали на купівлю будинку та необхідних речей.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер від ушкодження несумісного із життям захищаючи рідну землю від ворожих сил.
 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на все належне йому майно, в тому числі на домоволодіння АДРЕСА_3 . Спадкоємцем ОСОБА_4 є його мати - ОСОБА_3 , якій достовірно було відомо про факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вищезазначеному будинку.
 
Проте відповідачка ОСОБА_3 вважає, що позивачка не проживала з її сином ОСОБА_4 та не має жодних підстав на отримання спадкового майна, яке ОСОБА_1 та ОСОБА_4 купували разом, та проживали там як чоловік та дружина.
 
У січні 2023 року позивачка дізналася, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А. В. було відкрито спадкову справу після померлого ОСОБА_4 та звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частину будинку АДРЕСА_3 . Однак, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А. В. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частину будинку АДРЕСА_3 та рекомендовано звернутися до суду.
 
Таким чином, на підставі зазначеного та з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила:
встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2019 року по день смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_3 та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0305 га, кадастровий номер:1210100000:01:491:0007, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: по АДРЕСА_3 в порядку спільної сумісної власності після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ;
стягнути з відповідачки судові витрати.
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2024 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
нормами ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно відповідно до ст. 74 СК України. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України;
належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16;
факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання позивачем коштів на рахунок відповідача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15-ц;
показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 11 лютого 2021 року у справі № 158/431/19, від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19;
факт купівлі ОСОБА_4 спірного нерухомого майна у судовому засіданні не оспорюється. Зазначені договори є чинними, ніким не оспореними. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, наявного в матеріалах справи. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно. Спадкоємцем померлого є його мати - ОСОБА_3 , яка 16 листопада 2022 року подала до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Римської А. В. заяву про прийняття спадщини після сина ОСОБА_4 . Позивачка, ОСОБА_1 також звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Римської А.В. з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 та про видачу Свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, набутого за час спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_4 . Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Римської А. В. про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27 січня 2023 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, набутого за час спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_4 , оскільки документів, що підтверджують набуття об`єктів нерухомого майна заявником та спадкодавцем на праві спільної сумісної власності не надано;
надані позивачем спільні з відповідачем фотографії не беруться судом до уваги як докази, оскільки не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а встановлюють лише факт їхнього знайомства, спільного відпочинку та проведення часу. До показань свідків ОСОБА_7 , суд поставився критично, оскільки остання пояснила, що неодноразово допомагала позивачці в будинку та приходила в гості до неї, а багато обставин знають зі слів позивача та загалом інформацію про обставини особистого життя сторін отримували під час спільних прогулянок, відпочинку та спілкування на святах. Суд також критично ставився до показань допитаного в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 і не приймає їх до уваги, оскільки свідок суду показав, що він був знайомий з ОСОБА_9 , вони разом проходили військову службу, однак про його особисте життя відомостей не має;
суд зробив висновок, що встановлені в судовому засіданні обставини, які підтверджені обсягом наявних доказів, свідчать про не доведеність позивачем факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з січня 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_2, ведення протягом вказаного періоду спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Таким чином, за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою та його поділ.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бут Н. В., залишено без задоволення;
рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2024 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі № 1-8/99
за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах
на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних
чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки;
частиною другою статті 21 СК України встановлено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав
та обов`язків подружжя;
якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8
цього Кодексу (стаття 74 СК України);
отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя;
встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведене узгоджуються із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження№ 61-3071св21) та інших;
при залишенні без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зробив висновок про те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки остання не довела факт спільного проживання з померлим ОСОБА_4 за відповідний період та існування між ними відносин, притаманних подружжю, а інші позовні вимоги є похідними від вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу;
на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що позивачка та ОСОБА_4 проживали разом в гуртожитку за адресою АДРЕСА_4 з 01 січня 2019 року до 14 серпня 2020 року, позивачка посилалась на акт про проживання осіб від 17 липня 2023 року, який був підписаний свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , однак вказаний акт оформлений не належним чином, оскільки складений без присутності представника - управителя гуртожитком. Позивачем до матеріалів справи не надано жодного підтверджувального документа на підставі чого вона була вселена та мешкала в гуртожитку по АДРЕСА_4 . Другий акт про проживання в квартирі АДРЕСА_5 з 15 серпня 2020 року по 25 жовтня 2021 року, також підписаний тільки свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та не має підпису господаря або власника квартири, а також представника органу місцевого самоврядування в межах території проживання, як це передбачено статтями 10, 11 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», статтями 25, 49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Договір оренди квартири АДРЕСА_5 підписаний самою позивачкою та підпису ОСОБА_4 не має. В усіх доданих до матеріалів справи платіжних документах за цим договором, платником послуг виступає позивачка, що свідчить про укладання договору оренди квартири саме позивачкою самостійно. У договорах купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 18 жовтня 2021 року, укладених між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , зазначено, що покупець ( ОСОБА_4 ) у своїй заяві, доведеній нотаріусом до відома продавця, стверджує, що у шлюбі він не перебуває, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, житловий будинок та земельна ділянка, що набуваються будуть належати йому на праві особистої приватної власності. Отже, ОСОБА_4 було написано дві заяви по одній на кожний договір купівлю-продажу, що він стверджував, що однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, земельна ділянка та житловий будинок, що набувається буде належати йому на праві особистої приватної власності. В той же день, 18 жовтня 2021 року ОСОБА_6 отримано грошові кошти за продаж вказаного будинку та земельної ділянки саме від ОСОБА_4 , що підтверджується розпискою від 18 жовтня 2021 року. Допитані в судовому засіданні апеляційної інстанції свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_5 , кожен окремо не підтвердили суду обставин, які б свідчили на підтвердження факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а тому покази цих свідків не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Стосовно розписок, наданих позивачкою на підтвердження повернення боргу ОСОБА_5 та ОСОБА_15 , як вона стверджує, отриманих нею спільно з ОСОБА_4 на покупку спірного будинку, то вказані докази також не можуть бути належними та допустимими доказами по справі, оскільки поясненнями сторони та показаннями свідка, (у тому числі і розписками) не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18);
колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні цього спору, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
ОСОБА_1 31 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень  ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц; від 09 лютого 2021 року у справі № 925/642/19; від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19; від 14 липня 2020 року у справі № 552/5693/18; від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц; від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21; від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19; від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
на підтвердження спільного проживання позивачки з ОСОБА_4 було надано акти про проживання осіб, на яких є підписи свідків, яких суд не викликав у судове засідання, чим порушив право на справедливий суд. Сторона позивача не змогла засвідчити акт проживання однією сім`єю в гуртожитку, оскільки гуртожиток був знятий з балансу та не здав в архів інформацію про мешканців, що там проживали;
також факт проживання позивачки однією сім`єю та ведення спільного господарства з ОСОБА_4 у спірному будинку, що було придбано за спільні кошти та факт облаштування та утримання будинку за спільні кошти підтверджується наступними доказами (документами та показаннями свідків), а саме: квитанцією, акцепт пропозицією укладання угоди про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2021 року;  видатковою накладною, квитанціями про сплату комунальних платежів, показаннями свідків; реєстрацією позивачки у спірному будинку, а також наданими позивачкою фотографіями. Допитані у суді апеляційної інстанції свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_5 підтвердили факт спільного проживання позивача з померлим ОСОБА_4 ;
кошти на придбання будинку та земельної ділянки були спільними бюджетом позивачки та ОСОБА_4 , оскільки половину коштів надала відповідачка та ще було позичено за розписками, які є в матеріалах справи;
суд апеляційної інстанції відмовив у допиті свідка ОСОБА_15 , скільки трьох свідків, на погляд колегії суддів, було достатньо, хоча було заявлено про допит шістьох свідків. У першій інстанції суд допитав лише двох;
при укладенні договорів купівлі-продажу майна позивачка була разом із загиблим ОСОБА_4 , однак нотаріус сторонам договору не пояснила все і ніхто не думав, що буде війна та подальші суди;
ОСОБА_1 зазначає, що нею надано достатні докази на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2019 року  по 1 серпня 2022 рік із загиблим ОСОБА_16 : показання свідків, спільні фото, чеки на придбання машинки для стрижки, сковороди, пилососа та міні-печі, в у жовтні 2021 року позивачка оформила кредит на придбання холодильника, оформила договір оренди, а також було надано акти спільного проживання. Спірний будинок було придбано в період спільного проживання та за спільні і позичені кошти. Судами не було надано належної оцінки цим доказам. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року в частині підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України та в частині посилання у касаційній скарзі на лист Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року повернуто.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що ОСОБА_4 належало домоволодіння АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 18 жовтня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В. О. та зареєстрованого в реєстрі під № 4302.
 
В пункті 9 договору купівлі-продажу спірного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 від 18 жовтня 2021 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зазначено, що Покупець ( ОСОБА_4 ) у своїй заяві, доведеній нотаріусом до відома продавця, стверджує, що у шлюбі він не перебуває, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, житловий будинок, що набувається буде належати йому на праві особистої приватної власності.

 
ОСОБА_4 належала земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: 1210100000:01:491:0007, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 18 жовтня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В. О. та зареєстрованого в реєстрі під №4303.
 
У пункті 11 Договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки кадастровий номер: 1210100000:01:491:0007 за адресою: АДРЕСА_3 , на якій розташований спірний будинок, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зазначено, що Покупець ( ОСОБА_4 ) у своїй заяві, доведеній нотаріусом до відома Продавця, стверджує, що у шлюбі він не перебуває, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, земельна ділянка, що набувається буде належати йому на праві особистої приватної власності. 
 
ОСОБА_4 було написано дві заяви по одній на кожний договір купівлю-продажу, що він стверджував, що однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, земельна ділянка та житловий будинок, що набувається буде належати йому на праві особистої приватної власності.
 
18 жовтня 2021 року ОСОБА_6 отримано грошові кошти за продаж вказаного будинку та земельної ділянки саме від ОСОБА_4 , що підтверджується розпискою від 18 жовтня 2021 року.
 
Факт купівлі ОСОБА_4 зазначеного нерухомого майна у судовому засіданні не оспорюється. Зазначені договори є чинними, ніким не оспореними.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно.
 
Спадкоємцем ОСОБА_4 є його мати - ОСОБА_3 , яка 16 листопада 2022 року подала до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Римської А. В. заяву про прийняття спадщини після померлого сина ОСОБА_4 .
 
Позивачка ОСОБА_1 також звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Римської А. В. з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 та про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, набутого за час спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_4 .
 
Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Римської А. В. про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27 січня 2023 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, набутого за час спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_4 , оскільки документів, що підтверджують набуття об`єктів нерухомого майна заявником та спадкодавцем на праві спільної сумісної власності не надано.
 
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).
 
Касаційний суд звертав увагу, що для застосування статті 74 СК України законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у разі поділу спільного сумісного майна набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Тобто, така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу), у разі пред`явлення позову про поділ спільного сумісного майна набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлюється під час розгляду такого позову. Також не виключається, що така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) визнається сторонами.
 
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).
 
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).
 
У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпціюспільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)).
 
Законодавець визначив в статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)).
 
У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що:
«за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19) зазначено, що:
«проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що до реєстрації шлюбу, а саме до 29 грудня 2009 року сторони не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету та спільно не вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, крім своїх пояснень та пояснень свідка ОСОБА_9 , яка є його сестрою, ОСОБА_1 не надано».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 129/2115/15-ц (провадження № 61-2080св18) вказано, що:
«згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
            Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12)».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) зазначено, що:
«при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.
Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19)).
Переглядаючи справу, апеляційний суд правильно врахував, що відповідно до пункту 6 та пункту 3.7 договорів про купівлю-продаж житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, покупець засвідчив, що купівля цього житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки проводиться за згодою ОСОБА_1, з якою ОСОБА_4 перебуває у фактичних шлюбних відносинах, справжність її підпису на заяві - згоді на укладення договору засвідчена приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ковтун К. В. 04 листопада 2015 року за № 905. Зазначені пункти договорів є чинними, не визнані недійсними у встановленому законом порядку, та є підтвердженням того, що за життя ОСОБА_4 та на час укладення ним договорів про придбання нерухомого майна, ним особисто було заявлено нотаріусу про проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу, про спільність їх бюджету та наявність між ними взаємних прав та обов`язків, через що від ОСОБА_1 було отримано заяву - згоду на укладення ним означених договорів. Оскільки спірний будинок та земельна ділянка були придбані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у період їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то це майно відповідно до статей 60, 74 СК України є їх спільною сумісною власністю, а їх частки у цьому майні є рівними. Апеляційним судом правильно враховано, що посилання відповідачів на ту обставину, що ОСОБА_1 на час придбання спірного майна мав значний дохід, у той час, коли позивач мала незначну заробітну плату та не довела розміру власного внеску у придбання майна, не можуть бути врахованими під час вирішення даного спору, оскільки набуття цього майна на праві спільної сумісної власності не може зменшувати частку будь-кого із співвласників внаслідок отримання ним меншого доходу».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що:
«вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».
 
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 серпня 2023 року у справі № 363/3231/18 (провадження № 61-2801св23)).
 
Без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, спільний відпочинок осіб не є достатнім для визнання факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (пункт 39.3. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року по справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22)).
 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
Суди встановили, що: в пункті 9 договору купівлі-продажу спірного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 від 18 жовтня 2021 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зазначено, що Покупець ( ОСОБА_4 ) у своїй заяві, доведеній нотаріусом до відома продавця, стверджує, що у шлюбі він не перебуває, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, житловий будинок, що набувається буде належати йому на праві особистої приватної власності; у пункті 11 Договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки кадастровий номер: 1210100000:01:491:0007 за адресою: АДРЕСА_3 , на якій розташований спірний будинок, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зазначено, що Покупець ( ОСОБА_4 ) у своїй заяві, доведеній нотаріусом до відома Продавця, стверджує, що у шлюбі він не перебуває, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, земельна ділянка, що набувається буде належати йому на праві особистої приватної власності; ОСОБА_4 було написано дві заяви по одній на кожний договір купівлю-продажу, що він стверджував, що однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, земельна ділянка та житловий будинок, що набувається буде належати йому на праві особистої приватної власності; 18 жовтня 2021 року ОСОБА_6 отримано грошові кошти за продаж вказаного будинку та земельної ділянки саме від ОСОБА_4 , що підтверджується розпискою від 18 жовтня 2021 року; факт купівлі ОСОБА_4 зазначеного нерухомого майна у судовому засіданні не оспорюється. Зазначені договори є чинними, ніким не оспореними; надані позивачем спільні з відповідачем фотографії не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а встановлюють лише факт їхнього знайомства, спільного відпочинку та проведення часу; позивачкою не надано належних та достатніх доказів спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту та наявності взаємних прав та обов`язків з померлим ОСОБА_4 .
 
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок відмову в задоволенні позову.
 
Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц; від 09 лютого 2021 року у справі № 925/642/19; від 14 липня 2020 року у справі № 552/5693/18; від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц; від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19; від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19; від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю. 
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                          В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                                         І. О. Дундар 
 
                                                                                                    Є. В. Краснощоков