УХВАЛА
30 грудня 2024 року 
м. Київ
справа № 638/5885/21
провадження № 61-17237ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Аналітик Фінанс», державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни про встановлення нікчемності правочинів та застосування наслідків нікчемності правочину,
ВСТАНОВИВ
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Аналітик Фінанс», державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л. І. про встановлення нікчемності правочинів та застосування наслідків нікчемності правочину.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що 31 серпня 
2007 року між нею та акціонерним товариством «Правекс Банк» було укладено договір про відкриття кредитної лінії №12005-010/07Ф, за умовами якого їй було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 28 000,00 євро. 
На забезпечення виконання зобов`язань за указаним кредитним договором 
31 серпня 2007 року між нею та банком було укладено договір іпотеки 
№ 12005-010/07Ф, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О. С., зареєстрований в реєстрі за № 3208. 
В іпотеку було передано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . 
Зазначала, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 
від 20 травня 2015 року у справі № 2011/16697/12 з неї на користь ПАТ «Правекс Банк» стягнуто заборгованість у розмірі 59 706, 99 євро.
У подальшому право вимоги за вказаними вище договорами перейшло до 
ТОВ «ФК «Гефест», яке 30 липня 2020 року уклало з ТОВ «Аналітик Фінанс» договір № 30072020 купівлі-продажу прав вимоги та договір про відступлення прав вимог за договором іпотеки. 
Вважала зазначені договори відступлення прав вимоги нікчемними, такими, що порушують приписи статей 512, 514 Цивільного кодексу України, оскільки їх предметом стала заборгованість за кредитним договором, яку ТОВ «ФК «Гефест», з урахуванням часткового виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором №12005-010/07Ф від 31 серпня 
2007 року, не мало право нараховувати. Посилалася на те, що умови договору про оплату вартості переданих прав за договором не виконані, акт прийому-передачі права вимоги не підписано.
Крім того зауважувала, що ТОВ «Аналітик Фінанс» не повідомило її про заміну кредитора та не надало їй документів, що засвідчують таку заміну. 
З урахуванням наведеного,  ОСОБА_1 просила суд: 1) встановити нікчемність договору № 30072020 купівлі-продажу прав вимоги від 30 липня 2020 року, укладеного між ТОВ «ФК «Гефест» та ТОВ «Аналітик Фінанс», та договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 30 липня 2020 року, укладеного між ТОВ «ФК «Гефест» та ТОВ «Аналітик Фінанс», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лапкевич Т. В. за реєстровим № 865; 2) застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом скасування рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області               Микитенко Л. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 55831996                  від 21 грудня 2020 року, на підставі якого було зареєстровано право іпотекодержателя за ТОВ «Аналітик Фінанс» на квартиру АДРЕСА_1 , та припинити право іпотекодержателя - ТОВ «Аналітик Фінанс», зареєстроване відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: № 55831996 від 21 грудня  2020 року.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю порушення при укладенні спірних договорів статей 513, 514, 516 ЦК України. Суд першої інстанції вважав, що оспорюючи зазначені договори, позивачка не зазначила, які саме її права порушені такими договорами. Сама по собі заміна кредитора не свідчить про порушення прав позивачки. Водночас, позивачка не зазначає про належне виконання нею своїх кредитних зобов'язань.
Крім того, державного реєстратора визнано неналежним відповідачем у справі, а тому в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , заявлених до такого відповідача, позов не підлягає задоволенню з огляду на неналежний суб'єктний склад учасників.
Постановою Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2023 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на їх необґрунтованість. Зауважено, що враховуючи обраний позивачкою спосіб захисту і недоведеність наявності спору про право або майновий інтерес, неспростування презумпції правомірності спірних договорів, відсутні правові підстави вважати спірні договори нікчемними.
17 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити їй строк на касаційне оскарження судових рішень з посиланням на те, що копію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції її представник отримав лише 19 листопада 2024 року. Додатково посилається на її перебування за межами України за межами м. Харків.
У відповідності до частини першої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Врахувавши наведені  ОСОБА_1 обставини, колегія суддів дійшла висновку, що причини пропуску процесуального строку слід визнати поважними. Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження підлягає задоволенню, а зазначений процесуальний строк - поновленню на підставі частини третьої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України.
Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-459цс17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, 
від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, 
від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, а також постановах Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі № 924/16/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 635/7285/14-ц, від 25 вересня 2018 року у справі 
№ 915/765/17, від 12 листопада 2018 року у справі № 404/162/17, від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100), від 09 січня 2019 року у справі № 183/179/16, від 06 березня 2019 року у справі № 216/750/16-ц, від 18 квітня 2019 року у справі № 905/146/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 559/73/14-ц, від 14 травня 2019 року у справі № 914/787/18, від 17 жовтня 2019 року у справі № 500/4786/14-ц  (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
На обґрунтування доводів касаційної скарги посилається на те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що сума заборгованості, право вимоги якої перейшло до відповідача, була значно вищою, ніж фіксована сума, встановлена рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 травня 2015 року у справі № 2011/16697/12. Вважає, що таке перевищення зумовлено нарахуванням процентів та неустойки після звернення кредитора до суду з вимогами про дострокове стягнення суми кредиту всупереч вимогам статті 1048 ЦК України. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами договору відступлення права вимоги. 
Вважає, заявлені нею вимоги належним способом захисту її прав, з огляду на нікчемність оспорюваного договору про відступлення права вимоги у зв`язку з порушенням вимог статей 512, 514, 516 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦПК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 3-43гс15, постанові Верховного Суду від 03 квітня 
2019 року у справі № 910/9828/17, від 23 вересня 2020 року у справі 
№ 2601/8165/12).
Отже, у разі відступлення прав вимоги новий кредитор замінює собою особу у всіх правах, що існували на момент здійснення відступлення і не припинилися внаслідок такої заміни кредитора у зобов`язанні.
Визначаючи, що зобов`язання переходить до нового кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, необхідно враховувати, що відступлення таких прав є неможливим стосовно недійсних вимог (тобто лише в разі недійсності самого правочину, в силу якого виникло кредитне зобов`язання).
Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду                      від 24 червня 2022 року у справі № 761/30763/20.
Встановивши, що оспорюваний договір відступлення прав вимоги стосувався передачі права вимоги зокрема за кредитним договором №12005-010/07Ф 
від 31 серпня 2007 року та договором іпотеки № 12005-010/07Ф від 31 серпня 2007 року, позивачка повідомлялася про заміну кредитора у зобов`язанні, доказів щодо виконання останньою кредитних зобов`язань, у тому числі встановлених рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 
від 20 травня 2015 року у справі № 2011/16697/12, ОСОБА_1 не надала, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов мотивованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Судами попередніх інстанцій правильно враховано, що заміна кредитора у зобов`язанні не змінює саме зобов`язання і позивачка має ті ж самі права і обов`язки, визначені кредитним та іпотечним договорами, як перед первісним кредитором. Підстави вважати вказані договори нікчемними відсутні.
Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивачки безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивачка не позбавлена права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги.
Зазначене відповідає сталій судовій практиці Верховного Суду (постанови                 від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18,                            від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17, від 08 червня 2020 року у справі № 723/779/20, від 24 червня 2022 року у справі № 761/30763/20, 
від 22 листопада 2022 року у справі № 201/879/21).
Обґрунтованість розміру заборгованості за кредитним договором, який може бути заявлений новим кредитором, не є предметом розгляду у цій справі.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах). 
Аналіз касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права. Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна скарга            ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова 
від 16 жовтня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду 
від 03 квітня 2024 року не може вважатись обґрунтованою. Отже у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частиною третьою статті 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Клопотання  ОСОБА_1  про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.
Поновити ОСОБА_1  строк на касаційне оскарження рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2023 року та постанови Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Аналітик Фінанс», державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни про встановлення нікчемності правочинів та застосування наслідків нікчемності правочину - відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           Є. В. Синельников
                                                                                                  О. М. Осіян
                                                                                                  В. В. Шипович