ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 754/6370/20
провадження № 51-3284км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                        ОСОБА_1 ,
суддів                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                           ОСОБА_5 , 
засудженого                                                       ОСОБА_6 ,
 захисника                                                           ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100000000233, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який проживає ( АДРЕСА_1 ) та зареєстрований у АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286  Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2023 року ОСОБА_6  визнано винуватим і засуджено:
за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Вирішено питання щодо судових витрат, речових доказів, арешту майна. 
Як зазначено у вироку, ОСОБА_6 09 березня 2019 року приблизно о 19:50, керуючи у стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем «Deawoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Братиславської у м. Києві зі сторони вул. Стальського у напрямку просп. Лісового зі швидкістю 101.48 км/год, яка значно перевищувала швидкість, максимально допустиму на цій ділянці -  50 км/год. У салоні автомобіля перебували пасажири ОСОБА_9 , який був на передньому сидінні справа від водія, та ОСОБА_10 , який перебував на задньому сидінні.
У цей час на вул. Братиславській перед перехрестям з просп. Лісовим на червоний (забороняючий рух) сигнал світлофора зупинився тролейбус «Богдан» Т900110 бортовий номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_11 .
Під час руху ОСОБА_6 допустив порушення вимог п. 1.5, підпункту «б» п. 2.3, підпункту «б» п. 2.9, п. 12.3 та підпункту «б» п. 12.9 Правил дорожнього руху, а саме: перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, який впливає на увагу і реакцію водія, а також порушує його координацію, будучи обізнаним, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, умисно та зухвало ігноруючи вимоги Правил дорожнього руху, безвідповідально ставлячись до можливості настання негативних наслідків, розпочав керування технічно справним автомобілем «Deawoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , у процесі якого, рухаючись зі швидкістю, яка перевищувала максимально дозволену на цій ділянці дороги, усвідомлюючи, що своїми односторонніми діями створив для себе умови, у яких позбавлений можливості уважно стежити за дорожньою обстановкою та відповідно реагувати на її зміни, під час виникнення конфлікту між ним та пасажиром ОСОБА_9 відволікся від керування транспортним засобом, маючи змогу зупинити керований ним автомобіль та не відновлювати рух до завершення конфлікту, а також виявити попереду перешкоду для руху у вигляді нерухомого тролейбусу та відповідно своєчасно застосувати екстрене гальмування, проявив неуважність, перебуваючи в умовах конфлікту та тим самим відволікаючись від керування, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, продовжував рух, у результаті чого на перехресті вул. Братиславської з просп. Лісовим у м. Києві здійснив зіткнення із задньою частиною вказаного вище тролейбуса.
У результаті порушення зазначених правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_9 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, та такі, що знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням його смерті, а потерпілому ОСОБА_10 - тяжкі тілесні ушкодження (за критерієм небезпеки для життя).
Київський апеляційний суд ухвалою від 03 квітня 2024 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_12 залишив без задоволення, а вирок місцевого  суду щодо ОСОБА_6 - без змін.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_6 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Переконана, що суд апеляційної інстанції безпідставно погодився з вироком у частині необґрунтованого застосування положень ст. 75 КК України стосовно ОСОБА_6 . Вважає, що апеляційний суд, порушуючи приписи статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), не зазначив підстав, з яких апеляційну скаргу прокурора визнав необґрунтованою.
Як зазначає прокурор, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін вирок місцевого суду в частині застосування положень ст. 75 КК України стосовно ОСОБА_6 , належним чином його не обґрунтував та послався на ті ж обставини, що були враховані судом першої інстанції під час обрання виду та розміру покарання, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Звертає увагу, що суди попередніх інстанцій, хоча у своїх рішеннях і посилалися, але фактично не врахували тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України належить до тяжкого, обставин його вчинення та не навели будь-яких обґрунтувань про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання.
Зазначає, що апеляційний суд проігнорував фактичні обставини справи, визнані судом доведеними, а саме те, що: ОСОБА_6 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, що беззаперечно підвищує ступінь суспільної небезпеки як вчиненого, так і його особи; злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, належить до злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту, полягає в тому, що вчинюється джерелом підвищеної небезпеки -   транспортним засобом; ОСОБА_6 заподіяв потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень,  від яких останній помер, та потерпілому ОСОБА_10 - тяжких тілесних ушкоджень. Вважає, що засуджений ОСОБА_6 становить велику небезпеку як для оточуючих, так і для себе, а тому безпідставно звільнений від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
На думку прокурора, не є підставами для правомірного застосування стосовно ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України та не зменшує ступеня тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення те, що він раніше не судимий, його стан здоров`я, наявність роботи та позитивні характеристики.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_7 просить судове рішення в інтересах ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора.
Засуджений  ОСОБА_6  і захисник  ОСОБА_7 заперечували стосовно задоволення касаційної скарги прокурора.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6  у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. За змістом ст. 404 цього Кодексу апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам кримінального провадження й дослідженим у судовому засіданні доказам.
З урахуванням наведених законодавчих положень та ст. 419 КПК України апеляційний суд зобов`язаний проаналізувати і співставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідний матеріальний чи процесуальний закон. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.  
Апеляційний суд цих приписів закону не дотримався.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок місцевого суду в апеляційному порядку було оскаржено прокурором. У поданій скарзі прокурор вказував на несправедливість заходу примусу через м`якість та неправильне застосування місцевим судом ст. 75 КК України, просив скасувати вирок у цій частині та ухвалити новий, яким призначити  ОСОБА_6  більш суворе покарання, яке належить відбувати реально.
За наслідками апеляційного розгляду ухвалою від 03 квітня 2024 року апеляційний суд  залишив  апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни, однак не надав переконливих, вичерпних відповідей на доводи прокурора стосовно неправильного застосування ст. 75 КК України та звільненняОСОБА_6  від відбування покарання з випробуванням.
Згідно приписів ст. 75 ККУкраїни (у редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Законодавець надав дискреційні повноваження судам при призначенні покарання, а також при визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення. 
Як убачається з оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції погодився з вироком місцевого суду у частині призначеного ОСОБА_6  виду і розміру основного і додаткового покарань та у застосуванні до нього положень ст. 75 КК України і звільненні останнього від відбування основного покарання з випробуванням, врахувавши конкретні обставини вчинення злочину, дані про його особу, його стан здоров`я, а також те, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, працює, позитивно характеризується за місцем проживання та на роботі, має постійне місце проживання, відношення ОСОБА_6 до скоєного, думку потерпілих, які вказали на відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого та просили його виправдати, протиправну поведінку самого потерпілого ОСОБА_9 .
Однак без належної оцінки апеляційного суду залишився той факт, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, ОСОБА_6  вчинив у стані алкогольного сп`яніння, що беззаперечно підвищує ступінь суспільної небезпеки як вчиненого, так і його особи; злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, належить до злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту; потерпілому ОСОБА_9 . ОСОБА_6 заподіяв тяжких тілесних ушкоджень, від яких останній помер, і потерпілому ОСОБА_10 - тяжких тілесних ушкоджень.
Отже, апеляційний суд доводів прокурора про безпідставність застосування стосовно ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України належним чином не перевірив та не навів підстав, з яких апеляційну скаргу в цій частині визнав необґрунтованою, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що за таких обставин твердження апеляційного суду в оскаржуваній ухвалі щодо правильності висновку місцевого суду у вироку про  можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання не є належно обґрунтованим та вмотивованим і суперечить вимогам ст. 75 КК України. 
Допущені апеляційним судом порушення є істотними, оскільки вони перешкодили цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу прокурора задовольнити, на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.  
Під час нового розгляду апеляційному суду слід ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, дати на них вичерпні відповіді, та, з урахуванням доводів, наведених у його касаційній скарзі, з додержанням вимог статей 370, 419 КПК України постановити законне й обґрунтоване судове рішення. 
При цьому апеляційному суду слід мати на увазі, що за тих самих обставин справи та даних про особу засудженого застосування до нього приписів ст. 75 КК України є неправильним.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , яка брала участь під час розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, задовольнити.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                ОСОБА_3