ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2123/25 Справа № 243/10854/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Воронков Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 243/10854/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Агєєва О.В., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:
позивачі –  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2024 року, яке ухвалене суддею Воронковим Д.В., у дистанційному провадженні у відповідності до наказу Голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області «Про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області» № 29 від 10 травня 2022 року, та повне судове рішення складено 07 листопада 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

       У жовтні 2021 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), третя особа ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору застави, скасування обтяження.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2005 року у справі № 2-7-2005. 
У серпні 2021 року позивачі звернулися до нотаріуса з наміром зареєструвати право власності на будинок, проте, їм було відмовлено на підставі того, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис про обтяження на будинок у вигляді заборони відчуження на підставі договору застави. 
Зі змісту договору застави нерухомого майна від 20.08.2002 року вбачається, що він укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 . Останній, в забезпечення своїх зобов`язань, надав у заставу майно, яке знаходилось у його власності – спірний житловий будинок, належний йому на підставі договору купівлі – продажу від 15.08.2002. 
Натомість, рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2005 року, у справі № 2-7-2005, вказаний договір купівлі продажу від 15.08.2002 було визнано недійсним. 
Посилаючись на викладене, просили суд: визнати недійсним договір застави нерухомого майна від 20.08.2002 за реєстром № 57, укладений між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченко А.В., згідно якого в заставу було передано житловий будинок АДРЕСА_1 , скасувати державну реєстрацію обтяження та припинити заборону, що міститься в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено.
Визнано недійсним договір застави нерухомого майна від 20.08.2002, за реєстром № 57, укладений між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченком Андрієм Вікторовичем, згідно з яким в заставу було передано будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано державну реєстрацію обтяження та припинити тип обтяження – заборону (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 2242152; зареєстровано 01.08.2005 за № 2242152 реєстратором: Перша слов`янська державна нотаріальна контора; підставі обтяження: договір застави, 3027, 20.08.2002, СНО приватний нотаріус Панченко А.В., об`єкт обтяження: будинок, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: АДРЕСА_1 ; додаткові дані: Архівний номер: 4198205DONETSK601, архівна дата: 21.08.2002, дата виникнення: 21.08.2002, № реєстру 323884—1, внутр. № F501CC3629F3322A3C3B, що міститься в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору по 454 гривні 00 копійок кожному.
В апеляційній скарзі відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить рішення суд скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність рішення вимогам ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обгрунтованості.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що договір застави є двостороннім правочином, а тому ОСОБА_3 , мав бути залучений до участі у справі у якості співвідповідача. При цьому, договір застави, на момент його укладення відповідав вимогам законодавства, а обставини, що виникли після його укладення на правомірність такого правочину не впливають, про що зазначено Верховним Судом у постанові від 16 січня 2018 року у справі №360/2098/15. Також, відповідач вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском позивачами позовної давності.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 14.08.2002 між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», було укладено договір № № 308-08/02 про відкриття та обслуговування картрахунку.
З додаткової угоди № 31к про встановлення кредитного ліміту Visa-Service до договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку від 14.08.2002 року від 20.08.2002, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 , вбачається, що останньому було встановлено кредитний ліміт у розмірі 5000 доларів США.
20.08.2002 між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з метою забезпечення виконання ОСОБА_3 договору про обслуговування пластикової картки від 14.08.2002 № 308-08/02, було укладено договір застави нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу 15.08.2002 Панченко А.В.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2005 року, у справі № 2-7-2005, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 . Угоду купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладену 15.08.2002 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнано недійсною. Визнано право власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частки житлового будинку та за ОСОБА_1 у розмірі 2/3 частки.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21листопада 2005 року набрало законної сили. Відомостей щодо апеляційного оскарження вищевказаного рішення будь-якою зацікавленою стороною, суду не надано.
Право власності на вказаний житловий будинок у відповідних частках 1/3 та 2/3 було зареєстровано у КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янську за ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 , відповідно, що вбачається з копій відповідних витягів № 16650536 та № 16650703 від 14.11.2007.
З копії з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 268941793 від 04.08.2021 вбачається наявна заборона (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 2242152, який зареєстровано 01.08.2005 Першою слов`янською державною нотаріальною конторою на підставі договору застави № 3027, 20.08.2002 на будинок АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_3 . Архівний № 4198205Donetsk601, архівна дата 21.08.2002, дата виникнення 21.08.2002, № реєстру 323884—1, внутр. № F501CC3629F3322A3C3B.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що угода купівлі-продажу спірного будинку, яка була укладена 15.08.2002 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з моменту визнання її недійсною за рішенням суду, не створює юридичних наслідків, а тому, спірний договір застави нерухомого майна, укладений 20.08.2002 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , як власником будинку АДРЕСА_1 , також слід визнати недійсним. Спірний договір застави обмежує право позивачів вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, що свідчить про наявність порушеного права, є підставою для його судового захисту та задоволення позовних вимог, зокрема, й шляхом скасування обтяження. При цьому, судом відхилено доводи представника банку про пропуск позивачами строку позовної давності, оскільки факт реєстрації права власності на спірний будинок в КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янську сам по собі не свідчить про автоматичну обізнаність позивачів про порушення їх прав, а, навпаки, факт успішної реєстрації за позивачами права власності, вказує на відсутність в органах БТІ інформації про будь–які обмеження (заставу) спірного будинку. 
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).
Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.
Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.
Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.
З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Верховного Суду від 17.11.2021 у справі №756/10280/16-ц суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №910/17792/17 вказано, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.
Відповідно до частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Встановлено, що предметом спору у цій справі є визнання недійнимдоговору застави нерухомого майна від 20.08.2002 за реєстром № 57, укладеним між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченко А.В.
В постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 756/15524/18-ц вказано, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатися всі сторони правочину, а не одна з них, тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору.
Оскільки позивачі пред`явили позов лише до однієї сторони договору, а інша сторона договору є третьою особою, то висновок судів про задоволення позову  помилковий.
Колегія суддів виходить з того, що позивачі розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, суду не заявляли клопотань про залучення до участі у справі співвідповідача ОСОБА_3 , який був залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, тоді як процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відрізняється за обсягом прав та обов`язків.
Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.
Незалучення до участі у справі особи, як співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №291/1024/18-ц.
Отже, у задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав неналежного суб`єктного складу учасників справи.
При цьому, позивачі не позбавлені права звернутись до суду з новою позовною заявою для захисту своїх прав до належних відповідачів. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому колегія суддів стягує з позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати, понесені на сплату судового збору за поданя апеляційної скарги у розмірі 1 362,00 грн. (а.с. 88), тобто по 681,00 грн.. з кожного. 
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2024 року – скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору застави, скасування обтяження - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати у розмірі 681 (шістсот вісімдесят одна) гривня 00 (нуль) копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати у розмірі 681 (шістсот вісімдесят одна) гривня 00 (нуль) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення  складено  28 січня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: