КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 760/4577/24                                                                              Головуючий у суді І інстанції: Букіна О.М.
провадження №22-ц/824/3086/2025                                                       Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 січня 2025 року                                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Музичко С.Г., Олійника В.І.,
секретар судового засідання: Дуб С.І., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитро Володимирович про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
26.02.2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитро Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності, в якому, в якому, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, поданої 18.03.2024 року на виконання вимог ухвали суду від 28.02.2024 року про залишення позовної заяви без руху, просить суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2023 року, згідно з яким продавець ОСОБА_4 , який діяв від імені власника квартири ОСОБА_2 , продав, а ОСОБА_3 , як покупець, придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 ;
- скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа 32,1 кв.м., житлова площа 17,4 кв.м., що складається з однієї кімнати. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2800440280000. Номер відомостей про речове право: 51819536. Дата, час державної реєстрації 21.09.2023, 12:36:16. Державний реєстратор: приватний нотаріус Недоступ Дмитро Володимирович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 69394899 від 21.09.2023 року 12:38:08. Документи, подані для державної реєстрації: Договір купівлі-продажу, серія і номер №1337, виданий 21.09.2023 року.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.02.2024 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитро Володимирович про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності, було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
18.03.2024 до суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сердюка О.В. надійшла позовна заява в новій редакції, подана на виконання вимог ухвали суду від 28.02.2024 року про залишення позовної заяви без руху.
Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитро Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності, позивач ОСОБА_1 посилався на наступне.
12.06.1996 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Шепетівського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області був зареєстрований шлюб, про що складений відповідний актовий запис №131, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 23 лютого 2024 року, виданого повторно Сквирським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ).
Зазначав, що під час шлюбу за спільні кошти позивача та відповідача ОСОБА_2 , як подружжя, була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2003 року.
Згідно з даним договором ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 . Відчужувана квартира складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 32,10 кв.м., в тому числі жилою площею 17,40 кв.м.. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Василем Даниловичем в реєстрі за №530, та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 , записаний в реєстрову книгу № д.1392-4 за реєстровим №555 від 12 лютого 2003 року.
Позивач вказує на те, що протягом тривалого часу він проживав з відповідачкою ОСОБА_2 сімейним життям, вели спільне господарство. Стосунки між подружжям завжди та по теперішній час залишаються міцними, стійкими та надійними. Дітей від шлюбу не мають. Непорозумінь щодо побутових або майнових питань також ніколи не було.
Вказана квартира належала відповідачці ОСОБА_2 на праві приватної власності. Проте була придбана позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 , як подружжям, під час шлюбу за спільні кошти та вважалася спільним сумісним майном. Подружжя постійно проживали в квартирі та мали в ній зареєстроване місце проживання.
Позивач посилається на те, що протягом 2023 року він працював вахтовим методом в охоронній фірмі «Атлант» та чергував на об`єктах, переважно за межами Київської області. Відповідачка ОСОБА_2 влітку 2023 року також поїхала до родичів в Одеську область. Квартира протягом тривалого часу залишалася без нагляду подружжя.
На початку жовтня 2023 року позивач дізнався від відповідачки ОСОБА_2 про те, що квартира продана сторонній особі. Спочатку відповідачка ОСОБА_2 повідомила його про те, що квартира, нібито, здана під заставу, оскільки терміново були потрібні гроші її родичці, але згодом стало відомо, що квартира була продана відповідачкою ОСОБА_2 без відома та згоди позивача сторонній особі.
Як зазначає позивач, з метою з`ясування обставин щодо конкретної інформації про поточний статусу квартири, він звернувся до адвоката.
В результаті були виявлені наступні факт.
Так, 24 серпня 2023 року відповідачка ОСОБА_2 , як довіритель, уповноважила громадянина України ОСОБА_4 , як повіреного, представляти її інтереси з питань продажу належного їй нерухомого майна, яким є квартира АДРЕСА_1 . Вказану довіреність було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою Марією Сергіївною, та зареєстровано в реєстрі за №7148 від 24.08.2023 року.
У подальшому, у відповідності до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2023 року, відповідачка ОСОБА_2 , як продавець, через повіреного нею ОСОБА_4 , що діяв на підставі вищевказаної довіреності від імені продавця, продала, а ОСОБА_3 , як покупець, придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Відчужувана квартира складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 32,10 кв.м., в тому числі жилою площею 17,40 кв.м.. Продаж квартири за домовленістю сторін був вчинений на суму 1 396 974 грн 00 коп., що на момент укладення та підписання договору по курсу НБУ відповідало еквіваленту 38 200 доларів США. Даний договір був зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступом Дмитром Володимировичем в реєстрі за № 1337.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.02.2024 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею (кв.м.0: 32,1, житлова площа (кв.м.) 17,4, що складається з однієї кімнати, належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2800440280000.
Номер відомостей про речове право: 51819536. Дата державної реєстрації 21.09.2023 12:36:16.
Державний реєстратор: приватний нотаріус Недоступ Дмитро Володимирович, київський міський нотаріальний округ, м. Київ.
Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 69394899 від 21.09.2023 року 12:38:08.
Документи, подані для державної реєстрації: Договір купівлі-продажу, серія і номер №1337. Виданий 21.09.2023 року.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального і (або) державної реєстрації. Має бути нотаріально засвідчена.
Позивач вказує на те, що жодної згоди на відчуження (продаж) квартири він, як чоловік, відповідачки ОСОБА_2 , як дружині, не надавав, частки визначені між подружжям не були. Отже квартира є спільною сумісною власністю подружжя.
Здійснений відповідачкою ОСОБА_2 без згоди позивача продаж квартири протирічить інтересам сім`ї загалом. Так і особистим майновим інтересам кожного з подружжя.
Таким чином, позивач вважає, що відсутність згоди одного із співвласників подружжя на розпорядження нерухомим майном, є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
З метою відновлення порушених прав на спільне сумісне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , позивач вважає, що наявні усі правові підстави для безумовного визнання судом договору купівлі-продажу квартири недійсним з подальшим скасування запису про державну реєстрацію права власності.
З огляду на викладені обставини, позивач просить суд позовні вимоги, які викладені вище, задовольнити в повному обсязі.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що посилання суду першої інстанції на п. 6 договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2023 року, як на підставу відмови у задоволенні позову, відповідно до якого, у зазначеному пункті договору йдеться про те, що відчужувана квартира є особистою приватною власністю продавця, оскільки придбана ним за особисті кошти, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах. Такі посилання суду першої інстанції апелянт вважає надуманими та не відповідають дійсності так як продавець ОСОБА_5 , станом як на час придбання спірної квартири (03.02.2003 року), так і станом на час її продажу (21.09.2023 року) безперервно перебувала в офіційному шлюбі з позивачем - ОСОБА_1 ..
Скаржник посилався на те, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ніколи не розривався. Вказував, що дійсно, у відповідності до заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17.10.2016 року у справі № 760/13250/16-ц судом було заочно постановлено про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на що і послався суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення.
Проте, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.07.2024 року в справі № 760/13250/16-ц заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17.10.2016 року була задоволена, а заочне рішення у справі № 760/13250/16-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скасовано.
Відповідно до ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 29.07.2024 року в справі № 760/13250/16-ц провадження закрито у зв`язку з відмовою позивачки ОСОБА_2 від позову.
Таким чином, на думку апелянта, відповідачка ОСОБА_3 при укладенні нею договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2023 року не могла не знати про те, що квартира придбана в шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, отже не підлягає відчуженню без нотаріально посвідченої письмової згоди іншого з подружжя так як станом на день продажу в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що має загальнодоступний режим, на пошук по прізвищу « ОСОБА_2 » містився запис про наявність заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17.10.2016 року у справі № 760/13250/16-ц.
Більше того, не міг про це не знати і приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитро Володимирович, який здійснював нотаріальне посвідчення зазначеного правочину. Так, нотаріус Недоступ Д.В., будучи професійним фахівцем в галузі права, та зокрема державної реєстрації правочинів з нерухомістю повинен був, надаючи відповідну нотаріальну послугу, в даному випадку, посвідченого договору купівлі-продажу квартири, переконатися у відсутності юридичних перешкод для здійснення такого правочину, шляхом перевірки чистоти правочину в доступних лише для нотаріуса державних реєстрах.
З огляду на викладене, апелянт вважає, що внаслідок постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення були суттєво порушені майнові права позивача, як співвласника квартири. Так, позивач не розривав свій шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 та проживав з нею єдиною сім`єю, відповідно, не виділяв свою частку в спільному сумісному майні, так як не мав до цього жодних підстав. Крім того, позивач вважає запропонований судом першої інстанції спосіб захисту своїх порушених майнових прав, такий як стягнення з дружини компенсації в розмірі частки відчужуваного нею спільного майна, неналежним та неефективним так як, морально не готовий стягувати зі своєї дружини ОСОБА_2 будь-які матеріальні компенсації, та залишати без даху на головою, відповідно, не має майна, грошових заощаджень та живе у родичів на мізерну пенсію.
19 листопада 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від адвоката Ванджурака Р.В., в інтересах ОСОБА_3 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Доказів того, що покупцю ОСОБА_3 було відомо про набуття права власності на квартиру саме подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та, що інформація, зазначена представником Продавця ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , який діяв від її імені на підставі довіреності, посвідченої Куксовою М.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 24.08.2023 року за реєстровим № 7148 під час відчуження майна, матеріали справи не містять. При цьому, позивач ОСОБА_1 жодного доказу недобросовісності дій відповідача ОСОБА_3 під час укладення 21.09.2023 року спірного правочину не надав.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і, в залежності від цього, у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.
Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).
Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.
Тобто, відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.
Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (пункт 8.67)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15 зазначила, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий набувач - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцевий набувач знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Встановлено, що 12 червня 1996 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Шепетівського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 131, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно Сквирським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 23.02.2024 року.
Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 12 червня 1996 року Шепетівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Виконавчого комітету Шепетівської міської ради народних депутатів, актовий запис № 131, розірвано (справа №760/13250/16-ц).
Встановлено, що в період перебування сторін (позивача та відповідача ОСОБА_2 ) у шлюбі ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2003 року, укладеного між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_2 .
Згідно з даним договором купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2003 року, ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 .
Відчужувана квартира складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 32,10 кв.м., в тому числі жилою площею 17,40 кв.м.
Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком В.Д., зареєстрований в реєстрі за №520, та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 , записаний в реєстрову книгу № д.1392-4 за реєстровим №555 від 12 лютого 2003 року.
24 серпня 2023 року ОСОБА_2 було видано довіреність, якою остання уповноважила громадянина України ОСОБА_4 представляти її інтереси перед будь-якими фізичними та юридичними особами, в усіх підприємствах, установах та організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, у бюро технічної інвентаризації, житлово-експлуатаційних конторах, у міських, районних, районних у містах державних адміністраціях, у територіальних органах Департаменту державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Міністерства юстиції України, у центрах надання адміністративних послуг, у будь-якому відділі реєстрації актів цивільного стану України, в усіх без винятку банківських установах України, в органах Державної податкової служби України, в органах нотаріату України (перед державними та приватними нотаріусами) тощо з питань продажу належного їй нерухомого майна, яким є квартира АДРЕСА_1 .
Довіреність від 24 серпня 2023 року від імені ОСОБА_2 видана на ім`я ОСОБА_4 , посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстрована в реєстрі за № 7148.
В суді апеляційної інстанції з пояснень представника відповідача ОСОБА_2 встановлено, що її родичку було затримано та взято під варту, та необхідні були терміново кошти для внесення застави, вона надала довіреність племіннику на продаж квартири, та сподівалась, що після того як з`являться кошти, їх повернуть покупцю квартири, а їй повернуть квартиру. Кошти племінник її не передав від продажу квартири, а вона не зверталась до суду  позовом про стягнення коштів з племінника. Свого чоловіка про надання довіреності на продаж квартири до відома не ставила.
З пояснень відповідача ОСОБА_3 встановлено, що її сім`я тікала від війти та є внутрішньо переміщеними особами, купувала квартиру через агентство нерухомості «Благовіст» на суму коштів, що в них була. Позивача та його дружину вони ніколи не бачили.
В подальшому, 21 вересня 2023 року між ОСОБА_2 (Продавець), від імені якої на підставі довіреності, посвідченої Куксовою М.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 24 серпня 2023 року за реєстровим № 7148, діє громадянин України ОСОБА_4 (Представник Продавця) з однієї сторони, та ОСОБА_3 (Покупець) з іншої сторони, укладено договір купівлі- продажу квартири номер АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступом Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 1337.
Відповідно до п. 1 договору купівлі- продажу, Продавець передає (продає) у власність Покупця, а Покупець приймає (купує) квартиру під номером АДРЕСА_1 та сплачує обумовлені цим договором грошову суму.
Квартира складається з однієї кімнати житловою площею 17,4 кв.м., загальна площа квартири становить 32,1 кв.м.
Згідно п. 2 договору купівлі-продажу, квартира належить Продавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Степаненко В.Д., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03 лютого 2003 року за реєстровим № 520. Зареєстрованого Комунальним підприємством Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 12 лютого 2003 року та записаного у реєстрову книгу № д 1392-4 за реєстровим № 555.
Продаж квартири, за домовленістю сторін, вчиняється за суму 1 396 974 гривні 00 копійок, що на момент укладання та підписання цього Договору по курсу НБУ відповідає еквіваленту 38 200 доларів США, яку Покупець сплатив Продавцю до підписання цього договору (п. 3 договору).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.02.2024 року, номер інформаційної довідки № 366596718, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитром Володимировичем прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 69394899 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2023 року.
Встановивши обставини даної справи, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, а також з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, кінцевий набувач (відповідач ОСОБА_3 ) діяла недобросовісно під час укладення 21.09.2023 року спірного правочину.
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції посилався на п. 6 договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2023 року, як на підставу відмови у задоволенні позову, відповідно до якого, у зазначеному пункті договору йдеться про те, що відчужувана квартира є особистою приватною власністю продавця, оскільки придбана ним за особисті кошти, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах, не відповідають дійсності, з огляду на те, що продавець ОСОБА_5 , станом як на час придбання спірної квартири (03.02.2003 року), так і станом на час її продажу (21.09.2023 року) безперервно перебувала в офіційному шлюбі з позивачем - ОСОБА_1 ..
Суд апеляційної інстанції відхиляє зазначені доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.
В мотивувальній частині рішення суд відмовляючи у задоволенні позову вказував на добросовісність поведінки ОСОБА_3 та посилався на правові висновки Верховного Суду. А посилання на пункти договору зазначені в описовій частині, не свідчить, що це є підставою для відмови у позові.
Суд апеляційної інстанції погоджується з поясненнями та доводами апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_3 при укладенні нею оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2023 року не могла не знати про те, що квартира придбана у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя.
Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки відсутня згода одного із співвласників подружжя на розпорядження нерухомим майном, тому наявні підстави для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном недійсним, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий набувач - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцевий набувач знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачами.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено «23» січня 2025 року.

Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко

Судді                                                                                       С.Г. Музичко

                                                                                                 В.І. Олійник