УХВАЛА
 
19 лютого 2025 року
м. Київ
Справа № 757/34767/23
Провадження № 61-9435св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Петрова Є. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року в складі судді Бусик О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2024 року в складі колегії суддів Ящук Т. І., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., 
в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування моральної шкоди та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що 10 травня 2023 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист у цивільній справі № 761/2006/20 про стягнення з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку КБ «Фінансова Ініціатива» (далі - ПАТ КБ «Фінансова Ініціатива») в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на його користь судових витрат на професійну правову допомогу в розмірі 2 800,00 грн, який 12 травня 2023 року пред`явлено на виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. 
17 травня 2023 року постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 за виконавчим листом від 10 травня 2023 року в справі № 761/2006/20.
12 червня 2023 року державний виконавець направив до Національного банку України (далі - НБУ) як банку, який згідно із законом обслуговує банківські рахунки боржника, відповідну платіжну інструкцію на примусове списання коштів. Однак 26 червня 2023 року відповідач повернув зазначену платіжну інструкцію без виконання з посиланням на статтю 20 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), чим порушив вимоги пункту 15 частини першої статті 42 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV). 
У заяві про прийняття виконавчого листа до виконання, відкриття виконавчого провадження, з якою позивач звертався до органу державної виконавчої служби, зазначено рахунок позивача в Акціонерному товаристві «Альфа-Банк (далі - AT «Альфа-Банк») № НОМЕР_1. Згідно з пунктами 5, 6 угоди від 06 листопада 2015 року, укладеної між позивачем та AT «Альфа Банк», за вказаним рахунком банк щомісячно нараховує та виплачує відсотки на залишок за цим рахунком за ставкою 13 % річних. Тому непереведення відповідачем стягуваних сум позбавило позивача права на отримання 13 % річних на суму 2 800,00 грн з 27 червня 2023 року. 
Також протиправною поведінкою відповідача позивачу було заподіяно майнову шкоду у вигляді інфляційних втрат (зменшення купівельної спроможності гривні внаслідок інфляційних процесів). 
Позивач наголошував, що в цьому спорі інфляційні втрати не є мірою відповідальності боржника, передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а пред`являються до відповідача саме як майнова шкода (реальний інфляційний збиток) на підставі статей 22, 1166, 1173, 1174 ЦК України. 
Із урахуванням наведених обставин позивач просив суд стягнути із відповідача: 
- на відшкодування упущеної вигоди - 13 % річних, нарахованих на 2 800,00 грн з 27 червня 2023 року до фактичного виконання рішення в справі; 
- інфляційні збитки відповідно до офіційного індексу споживчих цін на 2 800,00 грн з 27 червня 2023 року до фактичного виконання рішення в справі; 
- 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
22 листопада 2023 року рішенням Печерського районного суду м. Києва в задоволенні позову відмовлено.
08 травня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що Законом № 4452-VI визначено вичерпний перелік підстав, за якими можливе використання грошових коштів з рахунків Фонду, а також встановлено пряму заборону на звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що знаходяться на рахунках Фонду.
Дії НБУ, пов`язані з поверненням платіжної інструкції від 12 червня 2023 року, узгоджуються з вимогами Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року № 163 (далі - Інструкція № 163), оскільки під час повернення платіжної вимоги на її зворотній стороні зроблений напис про причину повернення документа без виконання та дата повернення.
У матеріалах справи відсутні докази про те, що такі дії НБУ, пов`язані з поверненням платіжної вимоги державного виконавця, в установленому порядку були оскаржені та визнані неправомірними.
Позивач як стягувач у виконавчому провадженні має право захищати свої права відповідно до положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) у порядку судового контролю за виконанням судових рішень.
Оскільки позивач не довів належним доказами протиправність дій відповідача - НБУ, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди та інфляційних втрат.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
02 липня 2024 року ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2024 року, в якій просить оскаржувані рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову. Також просив передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановити окрему ухвалу.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не застосували норму матеріального права, яка імперативно зобов`язує відповідача - НБУ здійснити безспірне списання з рахунків Фонду на підставі судового рішення та відповідної вимоги державного виконавця, - а саме пункту 15 частини першої статті 42 Закону № 679-XIV. Водночас мотивувальні частини оскаржуваних судових рішень містять нерелевантні посилання на інші норми права.
Позивач наголошує, що частина друга статті 20 Закону № 4452-VI встановлює обмеження (заборони) виключно для самого Фонду, а не для інших суб`єктів, тому цією нормою не заборонено відповідачу здійснювати безспірне списання з рахунків Фонду.
Виконавчий документ на виконання рішення суду про стягнення грошових коштів свідчить безспірність такого стягнення. Отримавши платіжний документ та перевіривши його на формальну відповідність вимогам закону (наявність необхідних реквізитів, відсутність технічних помилок тощо), НБУ зобов`язаний здійснити відповідне безспірне списання.
У спірних правовідносинах шкоду позивачу заподіяно не боржником (який тривалий час не виконував судове рішення) і не державним виконавцем (який виконав покладений на нього обов`язок і направив до відповідача відповідну платіжну вимогу як єдиний засіб виконавчого примусу в такому виконавчому провадженні), а саме НБУ, який вчинив дії, спрямовані на перешкоджання виконанню судового рішення, ухваленого на користь позивача.
Суди попередніх інстанцій неправомірно поклали на позивача тягар доказування протиправності дій відповідача, що суперечить правовому висновку, викладеному в постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 15 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20, Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справах № 753/15095/17 та № 377/169/20, про те, що в спорі про відшкодування шкоди відбувається такий розподіл тягаря доказування: позивач доводить наявність шкоди та її причинно-наслідковий зв`язок з діями відповідача, а відповідач, зі свого боку, доводить відсутність протиправності та вини.
Суди не врахували висновки Верховного Суду щодо презумпції моральної шкоди, завданої державним органом, викладені в постановах від 27 листопада 2019 року в справі №750/6330/17, від 19 грудня 2018 року в справі № 640/14909/16, від 06 лютого 2019 року в справі №199/6713/14-ц, від 22 травня 2019 року в справі № 686/20012/18, згідно з якими заподіяння моральної шкоди протиправною поведінкою державного органу презюмується.
Компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення, адже право на її відшкодування виникає внаслідок порушення прав особи незалежно від наявності спеціальних норм законодавства - як зазначено в пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц та в постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 496/1691/19.
У постанові від 08 грудня 2022 року в справі № 370/2383/20 Верховний Суд, аналізуючи практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у контексті заподіяння моральної шкоди суб`єктами владних повноважень, зазначив, що в справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд керується презумпцією спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію.
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), особа, яка подала касаційну скаргу, вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права між державними виконавцями та НБУ щодо пункту 15 частини першої статті 42 Закону № 679-XIV (зокрема в виконавчих провадженнях про стягнення коштів судових витрат з Фонду).
Крім того, суди не дослідили зібрані в справі докази, зокрема, те, що немає жодних відмінностей між платіжним документом від 03 жовтня 2017 року № 54573267 (який відповідачем своєчасно виконано), та платіжним документом від 12 червня 2023 року № НОМЕР_2 (який за таких самих умов повернуто відповідачем без виконання).
Звернув увагу, що суди попередніх інстанцій допустили до участі в справі особу, яка не підтвердила своїх повноважень на представництво (самопредставництво) відповідача в цій справі. Подані цією особою матеріали (розпорядження керівника та витяг з Єдиного державного реєстру (далі - ЄДР)) - не є належним підтвердженням повноважень відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного, зокрема, в ухвалі від 08 червня 2022 року в цивільній справі № 303/4297/20.
Просить постановити окрему ухвалу щодо допущення судами попередніх інстанцій до участі в справі особи, яка не підтвердила своїх повноважень відповідно до закону; направити її до Печерського районного суду м. Києва та Київського апеляційного суду з метою усунення виявлених порушень та запобігання їх повторенню в майбутньому.
Позивач вважає, що ця справа містить виключну правову проблему в розумінні частини п`ятої статті 403 ЦПК України, яка полягає у вирішенні колізії (конфлікту) між конституційними нормами прямої дії щодо обов`язковості виконання судових рішень та спеціальною й імперативною нормою пункту 15 частини першої статті 42 Закону № 679-XIV та неоднозначно витлумаченими нормами Закону № 4452-VI, тому просив передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Доводи інших учасників справи
07 серпня 2024 року представник НБУ - Голева О. Я. через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з відзивом, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10 травня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва видав виконавчий лист у цивільній справі № 761/2006/20 про стягнення з ПАТ КБ «Фінансова Ініціатива» в особі Фонду на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правову допомогу в розмірі 2 800,00 грн (а. с. 15).
12 травня 2023 року зазначений виконавчий лист пред`явлено на виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
17 травня 2023 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 за виконавчим листом від 10 травня 2023 року в справі № 761/2006/20 (а. с. 17, 18).
12 червня 2023 року державний виконавець склав платіжну інструкцію № НОМЕР_2 на примусове стягнення з ПАТ КБ «Фінансова Ініціатива» в особі Фонду боргу за виконавчим провадженням № НОМЕР_2 за виконавчим листом від 10 травня 2023 року в справі №761/2006/20, яка була направлена до НБУ й отримана ним 26 червня 2023 року (а. с. 19).
26 червня 2023 року НБУ повернув зазначену платіжну інструкцію без виконання з посиланням на статтю 20 Закону № 4452-VI (а. с. 20).
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду висновує про необхідність передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, з огляду на таке. 
Мотиви, якими керується Третя судова палата Касаційного цивільного суду, передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду
У статті 56 Конституції України закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).
Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до НБУ про відшкодування шкоди, завданої невиконанням судового рішення про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2 800,00 грн у вигляді упущеної вигоди, інфляційних збитків та моральної шкоди. Посилався на вимоги статей 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Конституція України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Ці положення також відображені в статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), із уточненням щодо кола осіб, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об`єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України.
Відповідно до практики ЄСПЛ виконання судових рішень в цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція). Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року в справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece»)). 
Розглядаючи питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень ЄСПЛ наголосив, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене в першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 (рішення від 29 червня 2004 року в справі «Войтенко проти України», заява № 18966/02).
Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року в справі ImmobiliareSaffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії), заява № 22774/93).
Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалася в пілотному рішенні ЄСПЛ проти України в справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики ЄСПЛ з цього питання. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення в справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02; в справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року, заява № 67534/01; в справі «Дубенко проти України» від 11 січня 2005 року, заява № 74221/01; в справі «Козачек проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 29508/04).
Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають в межах контролю органів влади (рішення в справі «Сокур проти України» від 26 квітня 2005 року, заява № 29439/02; в справі «Крищук проти України» від 19 лютого 2009 року, заява № 1811/06).
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування в меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала в зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Також за вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постановах від 27 серпня 2020 року в справі № 344/303/16-ц, від 11 березня 2020 року в справі № 463/4475/18 виснував, що з урахуванням комплексного аналізу статей 3, 15, 16, 23, 1167 ЦК України компенсація за порушення права на виконання судового рішення в розумний строк як захід відповідальності держави має на меті відшкодування заподіяної немайнової шкоди фактом порушення процедурних умов, що забезпечують реалізацію цього права упродовж розумного строку, незалежно від наявності чи відсутності вини органів, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, інших державних органів та їх посадових осіб, хоча законом у цьому випадку передбачена умисна форма вини особи, що завдала моральної шкоди.
Розглядаючи вимоги про компенсацію, суд встановлює факт порушення права на виконання судового рішення в розумний строк, виходячи зі змісту судових актів та інших матеріалів справи з урахуванням правової та фактичної складності справи, поведінки заявника, ефективності та достатності дій суду або судді, що здійснюються з метою своєчасного розгляду справи, ефективності та достатності дій органів, організацій або посадових осіб, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, характер дій та діяльності, спрямованих на своєчасне виконання судового акта, загальної тривалості провадження у справі і виконання судового акта.
Оскільки сам факт порушення права на виконання судового акта в розумний строк свідчить про заподіяну немайнову шкоду (порушення права на судовий захист), а її відшкодування не залежить від вини органу або посадової особи. Особа, яка звернулася із заявою про компенсацію, не повинна доводити наявність цієї шкоди. Встановлення факту порушення права на виконання судового акта (рішення) в розумний строк є підставою для присудження компенсації.
Дії органів, організацій або посадових осіб, на яких покладено обов`язки з виконання судового акта, визнаються достатніми й ефективними, якщо вони здійснюються з метою своєчасного виконання такого акта. При цьому необхідно враховувати, зокрема, своєчасність видачі належним чином оформленого виконавчого документа, направлення його судом або стягувачем до органу, організації або посадовій особі, на яких покладено обов`язки щодо виконання судових актів, а також з`ясовувати, чи не викликана затримка у видачі або направленні виконавчого документа поведінкою заявника, наприклад шляхом ненадання ним реквізитів банківського рахунка.
Не можуть розглядатися як підстава, яка виправдовує порушення розумних строків виконання судового акта, обставини, пов`язані з організацією роботи органів і посадових осіб, які виконують судові акти.
У справі «Скордіно проти Італії» (Scordinov. Italy) ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень.
ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування майнової шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір, але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення в справі «Вассерман проти росії», заява № 21071/05). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною в разі надмірної затримки у виконанні судового рішення, враховуючи, що недотримання виконання зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти росії» від 07 травня 2002 року).
Отже, у справі про відшкодування шкоди (майнової та немайнової), завданої невиконання судового рішення, суду необхідно встановити, чи належить відповідач до суб`єкта, яким завдано шкоду, і чи свідчить характер правовідносин про те, що права позивача - фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю відповідача.
Суди встановили, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2023 року в цивільній справі № 761/2006/20 судом видано виконавчий лист від 10 травня 2023 року про стягнення з ПАТ КБ «Фінансова Ініціатива» в особі Фонду на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правову допомогу в розмірі 2 800,00 грн.
12 травня 2023 року зазначений виконавчий лист пред`явлено до виконання, 17 травня 2023 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2.
12 червня 2023 року державний виконавець склав платіжну інструкцію № НОМЕР_2 на примусове стягнення з ПАТ КБ «Фінансова Ініціатива» в особі Фонду боргу у виконавчому провадженням № НОМЕР_2 за виконавчим листом від 10 травня 2023 року в справі №761/2006/20, яку направив до НБУ і яка отримана останнім 26 червня 2023 року.
26 червня 2023 року НБУ повернув зазначену платіжну інструкцію без виконання з посиланням на статтю 20 Закону № 4452-VI.
Як на підставу звернення до суду з позовом до НБУ про відшкодування майнової та моральної шкоди ОСОБА_2 послався на безпідставне несписання відповідачем з розрахункового рахунку Фонду грошових коштів, як того вимагала платіжна інструкція № НОМЕР_2 від 12 червня 2023 року, складена державним виконавцем.
Законом № 4452-VI встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
У частинах третій, сьомій статті 3 Закону № 4452-VI визначено, що Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в НБУ, в тому числі рахунки умовного зберігання (ескроу), а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - банках України. Органи державної влади та НБУ не мають права втручатися в діяльність Фонду щодо реалізації законодавчо закріплених за ним функцій і повноважень. Взаємодія Фонду з НБУ та органами державної влади здійснюється в межах, визначених цим Законом, іншими актами законодавства.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 4452-VI Фонд підзвітний, зокрема, НБУ.
НБУ для забезпечення виконання покладених на нього функцій, зокрема, веде рахунки Фонду, а також здійснює безспірне стягнення коштів з рахунків своїх клієнтів відповідно до законодавства України, в тому числі за рішенням суду (пункти 15, 16 частини першої статті 42 Закону № 679-XIV). 
Тобто НБУ як регулятор здійснює контроль за діяльністю Фонду в межах, встановлених законодавством, та як обслуговуючий банк веде рахунки Фонду.
Як установлено, платіжна вимога державного виконавця НБУ була повернута без виконання з посиланням на статтю 20 Закону № 4452-VI із вказівкою, що кошти Фонду не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для цілей, визначених цим Законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону № 679-XIV Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності. Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для:
1) виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами відповідно до цього Закону;
2) покриття витрат, пов`язаних з виконанням покладених на Фонд функцій та повноважень, зокрема, пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду;
2-1) погашення облігацій і виплата доходів за ними (сплата векселів), враховуючи витрати, пов`язані з їх розміщенням (видачею);
2-2) покриття витрат, пов`язаних із залученими Фондом кредитами;
3) забезпечення поточної діяльності Фонду, утримання його апарату, розвитку його матеріально-технічної бази в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду;
4) надання фінансової підтримки приймаючому або перехідному банку;
7) надання кредиту перехідному банку, створеному з метою, визначеною пунктом 2 частини двадцятої статті 42 цього Закону, на підставі рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 частини другої статті 39 цього Закону, у порядку та на умовах, визначених нормативно-правовими актами Фонду;
8) формування статутного капіталу перехідного банку;
10) повернення гарантійних внесків, перерахованих учасниками відкритого конкурсу у випадках, передбачених цим Законом;
11) здійснення перерахувань до Державного бюджету України за рішенням виконавчої дирекції Фонду відповідно до цього Закону.
На майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову (частина п`ята зазначеної статті).
Тобто частиною другою статті 20 Закону № 4452-VI встановлено обмеження для користування коштами виключно самим Фондом, а частиною п`ятою цієї статті встановлено пряму заборону лише на звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що знаходяться на рахунку Фонду.
Водночас вимога державного виконавця щодо виконання судового рішення, яким, зокрема, стягнуто з Фонду судовий збір, є обов`язковою для виконання на всій території України відповідно до вимог статей 129, 129-1 Конституції України, статті 13 Закону № 1402-VIII, статті 2 Закону № 4452-VI, не стосується ні арешту грошових коштів, ні забезпечення позову, тому посилання на статтю 20 Закону № 4452-VI у такому випадку є нерелевантним.
ЦПК України, Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», Закони № 4452-VI та № 679-XIV та інші не містять положень про звільнення Фонду від відшкодування судового збору на підставі судового рішення на користь фізичної особи з банку, що перебуває в процесі ліквідації, або Фонду.
НБУ в цих правовідносинах відповідно до функцій та повноважень, передбачених у статтях 6, 7 Закону № 679-XIV, стосовно Фонду не є суб`єктом владних повноважень, а діє як обслуговуючий банк, оскільки до його повноважень входить ведення рахунків Фонду, про що зазначав позивач в позовній заяві, апеляційній та касаційній скарзі, відповідях на відзив та письмових поясненнях, і такі обставини відповідачем не спростовано.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що в заяві про прийняття виконавчого листа до виконання та відкриття виконавчого провадження він вказав свій рахунок в Акціонерному товаристві «Альфа-Банк» і відповідно до умов укладеної з цим банком угоди на розміщення вкладу від 06 листопада 2015 року N°TDRC000013711 банк щомісячно нараховує та виплачує позивачу відсотки на залишок за цим рахунком за ставкою 13 % річних.
За належно виконаної платіжної вимоги з 26 червня 2023 року мало почалося нарахування та виплата процентів, тому позивач мав правомірні очікування на прибуток у розмірі 13 % річних на суму 2 800,00 грн до дня фактичного виконання виконавчого листа. 
Окрім того, протиправною поведінкою відповідача було також заподіяно позивачу майнову шкоду у вигляді інфляційних втрат (зменшення купівельної спроможності гривні внаслідок інфляційних процесів). Розмір цієї шкоди визначається щомісячними індексами споживчих цін, які розраховуються Державною службою статистики і офіційно оприлюднюються у встановленому порядку.
Отже, у зв`язку з винними діяннями НБУ позивачу завдано збитків.
Виходячи з характеру порушеного права та обсягу, глибини і тривалості завданих душевних страждань, з урахуванням загальних засад цивільного права, позивач вважав розумним та справедливим розміром стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди, яку оцінив у 1 000 000,00 грн. 
Зазначив, що моральна шкода проявилася не тільки в бездіяльності - не зазначено причини невиконання судового рішення, але і в тому, що особа, яка зобов`язання виконати рішення, зазначила формальну причину невиконання, і фактично не вчинила дій, які мала вчинити.
Тобто позивач довів наявність шкоди та її причинно-наслідковий зв`язок з діями відповідача, а відповідач, зі свого боку, не довів відсутності протиправності та вини.
Водночас Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2024 року в справі № 757/5088/21-ц (провадження № 61-3327св23) за аналогічних обставин і заявлених позовних вимог зробив протилежний висновок: погодився з висновками судів попередніх інстанцій про застосування в справі статті 20 Закону № 4452-VI й відмову позивачу в стягненні заявлених збитків та моральної шкоди з тих підстав, що матеріалами справи не доведено протиправність дій відповідача НБУ під час виконання виконавчого провадження, пов`язаних з поверненням державному виконавцю платіжної вимоги без виконання з зазначенням на них причин, що є перешкодою у виконанні.
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку в складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду в складі колегії суддів з іншої палати або в складі іншої палати чи об`єднаної палати (частина друга статті 403 ЦПК України). 
Розглядаючи цю справу, обговоривши доводи заявника, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду висновує про необхідність передачі справи, яка переглядається, на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду для відступу від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2024 року в справі № 757/5088/21-ц (провадження № 61-3327св23), про застосування до спірних правовідносин статті 20 Закону № 4452-VI.
ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року в справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії» («Lupeni Greek Catholic Parish and Others v. Romania»), № 76943/11). 
Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення в справі «S.W. проти Сполученого Королівства», № 20166/92, § 36, від 22 листопада 1995 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції.
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає необхідним передати зазначену справу на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду справу № 757/34767/23 за позовом  ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування моральної шкоди.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач  	О. М. Ситнік	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	Є. В. Петров  	
 	В. В. Сердюк  	
 	І. М. Фаловська