ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ситнік О. М. 
щодо постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2025 року в справі № 699/579/21 (провадження № 61-10533св24)
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя
за касаційною скаргою представника  ОСОБА_2 - адвоката Грушевого Юрія Віталійовича на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 липня 2024 року
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя.
22 березня 2022 року заочним рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області позов задоволено частково.
У квітні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Грушевий Ю. В. звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду.
19 червня 2024 року ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення відмовлено. Заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22 березня 2022 року залишено без задоволення. 
Суд першої інстанції, оцінивши зібрані в справі докази та врахувавши висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 09 листопада 2021 року в справі 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), вважав відсутніми підстави для поновлення строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, що є підставою для залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.
Суд роз`яснив заявнику, що він може оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), зазначивши, що в такому разі строк на апеляційне оскарження заочного рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).
12 липня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Грушевий Ю. В. звернувся до Черкаського апеляційного суду із апеляційною скаргою на заочне рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 23 березня 2022 року.
19 липня 2024 року ухвалою Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу на заочне рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 23 березня 2022 року повернуто заявнику.
Апеляційний суд керувався тим, що після ухвалення заочного рішення відповідач із заявою про його перегляд до суду першої інстанції не звертався, заочне рішення судом першої інстанції не переглядалось. Оскільки відповідач порушив порядок оскарження заочного рішення, встановлений статтею 284 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає поверненню відповідачу.
23 липня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Грушевий Ю. В. через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 липня 2024 року скасувати та направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду. 
Касаційна скарга мотивована тим, що, повертаючи апеляційну скаргу, апеляційний суд не врахував, що заявником були виконані вимоги статті 284 ЦПК України щодо звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення відмовлено, а заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. 
29 січня 2025 року постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Грушевого Ю. В. задоволено частково. Ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 липня 2024 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що 19 червня 2024 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення розглянута судом першої інстанції по суті та ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року залишена без задоволення.
Отже, звернувшись до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, яка розглянута судом по суті, відповідач набув право на звернення до суду апеляційної інстанції щодо оскарження такого рішення в загальному порядку. 
Апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права та зробив помилковий висновок про повернення апеляційної скарги, а тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Із висновками колегії суддів не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Умови проведення заочного розгляду справи визначені в статті 280 ЦПК України, відповідно до частини першої якої суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Отже, заочний розгляд справи є специфічною процедурою розгляду цивільної справи та її вирішення за відсутності відповідача.
Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою 11 «Заочний розгляд справи» розділу III «Позовне провадження» ЦПК України (стаття 281 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (частини третя, четверта статті 284 ЦПК України).
Законодавець встановив темпоральні обмеження для реалізації відповідачем права на перегляд заочного рішення.
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.
Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.
Водночас норми ЦПК України не визначають спеціального механізму процесуального реагування суду на пропуск відповідачем строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо заявник не подав клопотання про поновлення пропущеного строку або якщо причини, зазначені ним у відповідному клопотанні, визнані судом неповажними.
Наслідки пропуску процесуальних строків на вчинення процесуальних дій передбачені в статті 126 ЦПК України. Відповідно до частини першої цієї статті із закінченням встановленого законом або судом строку втрачається право на вчинення процесуальних дій. Таке право втрачається в силу закону, тому не потребує додаткового визнання судом. Суд лише констатує пропуск процесуального строку та відсутність поважних причин для його поновлення, якщо була подана заява про поновлення такого строку.
Окремо ЦПК України встановлює наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, суд зобов`язаний залишити без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 126 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) виснувала, що частину другу статті 126 ЦПК України треба розглядати в сукупності з нормами статті 127 цього Кодексу, якою встановлено процедуру поновлення пропущеного строку. Тобто законодавець в частині другій статті 126 ЦПК України під формулою «крім випадків, передбачених цим Кодексом» насамперед мав на увазі застосування норм статті 127 ЦПК України щодо поновлення строку за наявності поважних причин. Крім того, формулу «крім випадків, передбачених цим Кодексом» потрібно розуміти так, що процесуальний закон може передбачати випадки, коли законодавець в певній нормі надав імперативну вказівку про те, що суд не має права залишати без розгляду заяву, подану з пропуском строку на її подачу.
За загальним правилом пропуск процесуальних строків має наслідком втрату права на вчинення процесуальної дії, а для суду настає обов`язок застосувати передбачені ЦПК України наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Під залишенням документів без розгляду треба розуміти відмову суду давати правову оцінку поданому з пропуском строку документу. Отже, перевірка судом дотримання процесуальних строків при поданні процесуальних звернень учасниками процесу відбувається ex officio.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зміст статей 284, 286, 287 ЦПК України не дає підстав для висновку, що в цих нормах міститься інакший порядок дій суду, ніж той, що встановлений у статтях 126, 127 цього Кодексу.
Прийнявши належно оформлену заяву про перегляд заочного рішення, суд невідкладно надсилає її копію та копії доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи. Одночасно суд повідомляє учасникам справи про дату, час і місце розгляду заяви (частина перша статті 286 ЦПК України). У результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд згідно із частиною третьою статті 287 ЦПК України може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.
Тлумачення статей 286, 287 ЦПК України в сукупності із частиною першою статті 288 ЦПК України дає підстави для висновку, що в разі, коли відповідач не довів наявність поважних причин неявки в судове засідання та неподання відзиву, а також не подав доказів по суті справи, суд залишає заяву про перегляд заочного рішення без задоволення. Для застосування повноважень, передбачених у частині третій статті 287 ЦПК України, суд звертає увагу, по-перше, на подання доказів по суті справи, які потенційно можуть змінити висновки по суті спору, викладені в заочному рішенні, та, по-друге, звертає увагу на існування і доведеність поважних причин, через які відповідач не зміг з`явитися на судове засідання, а також подати відзив, у зв`язку із чим і було ухвалене заочне рішення.
Це означає, що до підстав залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення не відноситься питання оцінки причин пропуску строку на подання такої заяви.
Очевидно, що передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не мають відношення до вирішення питання щодо наслідків пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.
На користь такого висновку свідчить і те, що як вимоги до форми та змісту заяви про перегляд заочного рішення (стаття 285 ЦПК України), так і строк звернення до суду з такою заявою (стаття 284 ЦПК України) наведені законодавцем перед врегулюванням ним дій суду після прийняття заяви про перегляд заочного рішення, які визначені в статті 286 ЦПК України та наступних статтях.
Тобто суд зобов`язаний перевірити дотримання відповідачем вимог статей 284, 285 ЦПК України, зокрема в частині строку подання заяви про перегляд заочного рішення, до прийняття такої заяви до розгляду. Суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті.
Тому правила частини третьої статті 287 ЦПК України щодо повноважень місцевого суду не можуть застосуватися в ситуації, коли відсутні підстави для розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті, та, відповідно, не можуть бути підставою для залишення такої заяви без задоволення.
Водночас відсутність у главі 11 «Заочний розгляд справи» розділу III «Позовне провадження» ЦПК України прямої вказівки на ті повноваження суду, які мають бути ним реалізовані в разі пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, дає підстави для висновку про те, що відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті 126 ЦПК України) така заява має бути залишена без розгляду.
Можливість застосування статті 126 ЦПК України до процедури заочного розгляду справи не суперечить і частині другій статті 281 цього Кодексу, за змістом якої розгляд справи і ухвалення рішення проводиться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Інститут процесуальних строків є наскрізним та міжгалузевим інститутом процесуального права, а положення глави 6 «Процесуальні строки» розділу І «Загальні положення» ЦПК України застосовуються до всіх видів проваджень, на всіх стадіях цивільного судочинства, а також поширюються на процедури заочного розгляду цивільних справ, крім випадків, коли відповідними главами встановлені спеціальні правила.
У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) відступила від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), та виснувала, що:
1) передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення;
2) оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.
Згідно з даними з Єдиного державного реєстру судових рішень надання загального доступу постанови Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) забезпечено 18 червня 2024 року, тобто вона була опублікована як на момент постановлення судом першої інстанції ухвали від 19 червня 2024 року про відмову в задоволенні клопотання про поновлення строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення та залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, як і на момент перегляду цієї ухвали в апеляційному порядку апеляційним судом (19 липня 2024 року).
Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) звернула увагу на те, що статтями 367, 376 ЦПК України чітко визначені межі розгляду справи апеляційним судом, тому суд апеляційної інстанції не може вийти за межі доводів апеляційної скарги, погіршивши при цьому становище заявника (очевидним є той факт, що відповідач у своїй апеляційний скарзі на заочне рішення не порушуватиме питання про пропуск ним строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, адже ці доводи будуть не на його користь).
Водночас вважаю, що під час розгляду апеляційної скарги на заочне рішення апеляційний суд зобов`язаний був надати оцінку поважності причин для пропуску відповідачем строку на подання заяви про перегляд цього рішення, оскільки суд першої інстанції при розгляді заяви про перегляд заочного рішення вирішував лише питання щодо дотримання строку на звернення з такою заявою і констатував, що причини пропуску строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення не є поважними, проте в порушення вимог частини другої статті 126 ЦПК України, якою визначено обов`язок суду в такому випадку залишити заяву про перегляд судового рішення без розгляду, залишив її без задоволення.
Встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.
ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначив, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.
Отже, з метою дотримання принципу правової визначеності Верховний Суд у своїй постанові мав звернути увагу апеляційного суду на відступ Великої Палати Верховного Суду від правового висновку, сформульованого в її постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16(провадження № 14-74цс21), а також на зазначені порушення апеляційним судом норм процесуального права і саме з таких підстав скасувати ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 липня 2024 року з направленням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Суддя                                                                                                                   О. М. Ситнік