КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
                                                                                                                                         
Справа №  761/12027/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2156/2025
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
05 лютого 2025 року                                                                                                м. Київ
     Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:
                                                                                                                              
                                    судді-доповідача     Болотова Є.В.,
                                                     суддів:     Музичко С.Г., Олійника В.І.,                                                                         
                                         при секретарі      Яхно П.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного                      територіального-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час виконання рішення, 
за апеляційною скаргою представника Державного територіального-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Притули Н.Г.,-
встановив:
 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.
Після збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просив  стягнути із Державного територіального-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01 січня 2024 року по 28 травня 2024 року у розмірі                       159 164 грн 64 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Державного територіально-галузевого об`єднання                   «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року.
Враховуючи, що відповідачем вказане рішення суду не виконується  ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі              159 164 грн 64 коп. на підставі ст. 236 КЗпП України
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня                2024 року названий позов задоволено.
Стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання                   «Південно-західна залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 01 січня 2024 року по 28 травня 2024 року в розмірі 159 164 грн 64 коп., витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн 00 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 1 591 грн 64 коп.
В апеляційній скарзі представник Державного територіального-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1  заперечила щодо вимог апеляційної скарги, просила рішення суду від 01 липня 2024 року залишити без змін.
У судовому засіданні представник Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця»вимоги апеляційної скарги підтримала.
Представник ОСОБА_1  проти апеляційної скарги заперечила.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимогщодо стягнення із відповідача середнього заробітку за час невиконання рішення суду за період з 01 січня 2024 року по 28 травня                     2024 року, оскільки ОСОБА_1 не поновлено на посаді без поважних причин. Закінчення дії контракту не звільняє відповідача від обов`язку виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Встановлено, що 08 липня 2016 року Шевченківським районним судом                 м. Києва позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства інфраструктури України, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця», Голови комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» Тягульського В.Г., про визнання незаконними розпорядження, наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання не чинити перешкод, яким позовні вимоги задоволено частково.
Рішенням суду: визнано незаконним розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 244-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника державного територіально-галузевого об`єднання                    «Південно-Західна залізниця»; визнано незаконним наказ Міністерства інфраструктури України від 26 березня 2015 року № 44-о «Про припинення дії контракту з ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державного територіально-галузевого об`єднання      «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року на умовах, визначених контрактом № 5-IV від 13 лютого 2012 року, укладеного між Міністерством інфраструктури України та ОСОБА_1 та додатковими угодами до контракту № 5-IV від 13 лютого 2012 року; стягнуто із Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 444 396 грн 63 коп. (сума зазначена без утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів), з індексацією; визнано незаконним наказ Міністерства інфраструктури України від 24 березня 2015 року № 99 «Про голову комісії з реорганізації Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» (код згідно з ЄДРПОУ 04713033). 
Відмовлено у задоволенні позову в частині вимог щодо заборони Голові комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» Тягульському В.Г. чинити перешкоди ОСОБА_1 при виконанні ним обов`язків голови комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» та в частині щодо Державної адміністрації залізничного транспорту України.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року в частині визнання незаконним наказу Міністерства інфраструктури України від 24 березня 2015 року № 99 «Про голову комісії з реорганізації Державного                       територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» (код згідно з ЄДРПОУ 04713033) скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року залишено без змін.
18 липня 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва на виконання рішення суду в частині негайного виконання рішення про поновлення на посаді ОСОБА_1 видано виконавчий лист.
Постановою Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 04 серпня 2016 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді. Зазначено, що відповідно до ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» виконання вказаного виконавчого листа має здійснюватися відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня                 2016 року визнано неправомірною та скасовано постанову від 04 серпня 2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження № 51740746.
Обгрунтовуючи позовну заяву ОСОБА_1 зазначав, що рішення суду від 08 липня 2016 року в частині поновлення на посаді не виконано. Враховуючи положення ст. 236 КЗпП України, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення.
За ч. 2 ст. 14 ЦПК України, невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню.
За ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Так, у постанові за № 640/19103/19 Верховний Суд вказав, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена ст. 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
У п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Судом встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді, станом на день звернення до суду із позовною заявою, відповідачем не виконано.
Вказане рішення суду першої інстанції про поновлення ОСОБА_1 на роботі було обов`язковим та підлягало негайному виконанню, оскільки після ухвалення судом рішення у роботодавця виник обов`язок видати наказ про поновлення позивача на посаді.
Статтею 236 КЗпП України визначено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця. 
Так, законодавством передбачено обов`язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися і фактично допустити його до виконання своїх попередніх обов`язків.
Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виконання відповідачем рішення суду від 08 липня 2016 року в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді, відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості підстав для застосування положень ст. 236 КЗпП України.
Висновок суду першої інстанції є обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 на час розгляду даної справи є керівником ТОВ «Інститут транспортних стратегій», колегія суддів відхиляє, оскільки самостійне працевлаштування позивача у період невиконання відповідачем обов`язку щодо поновлення на попередній роботі не може бути приводом для уникнення чи зменшення встановленої законом відповідальності.
Факт працевлаштування ОСОБА_1 на іншу роботу в період до моменту поновлення на попередній роботі не суперечить нормам чинного законодавства і є його гарантованим правом, визначеним ст. 43 Конституції України, де визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Працевлаштування ОСОБА_1 його на іншу роботу не призводить до права або обов`язку роботодавця не виконувати рішення суду від 08 липня 2016 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не має повноваження видавати наказ про поновлення позивача на роботі, оскільки контракт № 5-IV від 13 лютого 2012 року укладений між Міністерством інфраструктури України, в особі Віце-прем`єр-міністра України - Міністра інфраструктури України та ОСОБА_1 колегія суддів відхиляє з огляду на наступне. 
Трудові правовідносини між ОСОБА_1 та відповідачем виникли на підставі укладеного 13 лютого 2012 року контракту із Державним                      територіального-галузевим об`єднанням «Південно-західна залізниця», що належить до державної власності, а не з органом, уповноваженим на укладення такого контракту (Міністерство інфраструктури України).
Оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті, проводяться за рахунок коштів підприємства.
Відтак, на підставі укладеного контракту виникають трудові правовідносини між керівником, як працівником, та відповідним підприємством, установою та організацією, що належить до державної власності, а не з органом, уповноваженим на укладення такого контракту.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що в рамках інших цивільних справ щодо вирішення спору між тими самими сторонами та предмету (інший період) судами встановлено, що закінчення дії контракту в даному випадку не звільняє роботодавця від обов`язку виконання рішення суду про поновлення особи на роботі та від відповідальності, передбаченої ст. 236 КЗпП України.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.
Так, звертаючись до суду із позовною заявою, представник ОСОБА_1 просила стягнути із відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 11 250 грн 00 коп.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно ч. ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:                   1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:                        1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);                           3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження витрат на правничу допомогу представником Кривопішина О.М. надано копію: договору про надання правової допомоги від 14 лютого 2023 року; додаткової угоди № 4 від 01 березня 2024 року; акту № 1 про надання правничих послуг від 25 березня 2024 року.
В акті № 1 про надання правничих послуг від 25 березня 2024 року зазначено:
- складено позовну заяву, сформовано необхідні додатки до позову, здійснено розрахунок позовних вимог та суму судових витрат  - 3, 0 год -                     11 250 грн 00 коп.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого                2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин даної справи, беручи до уваги, що дана справа не є унікальною та не потребувала значного часу для вивчення матеріалів справи, підготовки та подання позовної заяви колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн 00 коп.
Так, у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просила стягнути із відповідача витрати на правничу допомогу під час апеляційного перегляду у розмірі 12 000 грн 00 коп.
Колегія суддів вважає, що зазначені представником позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн 00 коп. є завищеними та не достатньо обґрунтованими.
Враховуючи складність справи та витрачений адвокатом час, колегія суддів вважає, що на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу під час апеляційного перегляду з Державного                      територіального-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» у розмірі 3 000 грн 00 коп.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 01 липня 2024 року ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-    
 
   постановив:
 
Апеляційну скаргу представника Державного територіального-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня                 2024 року залишити без змін.
Стягнути із Державного територіального-галузевого об`єднання    «Південно-західна залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
 
Повний текст складено 24 лютого 2025 року.

 
Суддя-доповідач                                                                                            Є.В. Болотов 

 

Судді:                                                                                                             С.Г. Музичко

 

                                                                                                                          В.І. Олійник