ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

12 лютого 2025 року
м. Харків

справа № 638/10572/24
провадження № 22-ц/818/543/25

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:
позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,
відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2024 року, постановлене під головуванням судді Невеніцина Є.В.,
в с т а н о в и в:
У червні 2024 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 86127,56 грн, з яких 77333,17 грн. за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.01.2015 року по 30.09.2023 року, 470,40 за абонентську плату за індивідуальним договором постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 року по 30.09.2023 року, 2855,01 за послугу з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 року по 30.09.2023 року, 272,64 грн. за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 року по 30.09.2023 року, 604,20 грн. за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період 01.07.2022 року по 30.09.2023 року, 196,50 грн. за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період 01.07.2022 року по 30.09.2023 року, три відсотки річних у розмірі 1218,48 грн., інфляційні втрати у розмірі 3177,16 грн. та судові витрати в сумі 3108,00 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2024 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість в розмірі 70797 грн 19 коп., з яких 62002,80 грн. за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.04.2017 року по 30.09.2023 року, 470,40 грн за абонентську плату за індивідуальним договором постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 року по 30.09.2023 року, 2855,01 грн за послугу з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 року по 30.09.2023 року, 272,64 грн. за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 року по 30.09.2023 року, 604,20 грн. за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період 01.07.2022 року по 30.09.2023 року, 196,50 грн. за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період 01.07.2022 року по 30.09.2023 року, три відсотки річних у розмірі 1218,48 грн., інфляційні втрати у розмірі 3177,16 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір у розмірі 2468 грн 72 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 80 грн 00 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог КП Харківські теплові мережі. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що відповідно до норм закону на період карантину або обмежених заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби та протягом 30 днів з дня його відміни нарахування і стягнення неустойки (штрафів пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги забороняється. Проте в порушення норм закону, суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги позивача про стягнення неустойки з 17 березня 2020 року. Також суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги позивача поза межами строків позовної давності, враховуючи їх не з дати звернення до суду, а від заявленої дати позовних вимог. Вказує, що Закон України від 30.03.2020 року № 540 року припинив свою дію відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Крім того вказує, що суд не дослідив належним чином додані до позову докази та стягнув з відповідача плату за неотриманні послуги. Зазначає, що в будинку стоять лічильники тепла, проте суд першої інстанції стягнув плату за обслуговування лічильника тепла та стягнув плату за опалення квартири не відповідно до показників лічильника, а за загальним тарифом без урахування кількості спожитого тепла. Крім того суд стягнув ще і плату за гарячу воду, яку в квартирі ніхто не споживає, оскільки в ній ніхто не проживає та не зареєстрований.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи, що з 12 березня 2020 року з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦК України, продовжені на строк дії такого карантину, тому позовні вимоги з 01.04.2017 року заявлені в межах строку позовної давності і підлягають задоволенню. Також підлягають задоволенню вимоги про стягнення 3% річних та інфляції за період з березня 2019 року по листопад 2021 року.
Судова колегія не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що відповідач – ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, які надаються КП "Харківські теплові мережі".
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 379919227 від 23 травня 2024 року квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить відповідачу.
Як на підставу позовних вимог Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» посилалось на те, що відповідачка є споживачем послуг з опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання за адресою:  АДРЕСА_2 , та внаслідок неповної сплати утворилась заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 86127,56 грн, з яких 77333,17 грн. за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.01.2015 року по 30.09.2023 року, 470,40 за абонентську плату за індивідуальним договором постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 року по 30.09.2023 року, 2855,01 за послугу з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 року по 30.09.2023 року, 272,64 грн. за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 року по 30.09.2023 року, 604,20 грн. за послугу з технічного обслуговування внутрішньо будинкових систем теплопостачання за період 01.07.2022 року по 30.09.2023 року, 196,50 грн. за послугу з технічного обслуговування внутрішньо будинкових систем постачання гарячої води за період 01.07.2022 року по 30.09.2023 року, три відсотки річних у розмірі 1218,48 грн., інфляційні втрати у розмірі 3177,16 грн. та судові витрати в сумі 3108,00 грн.
Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, згідно із Законом Україні «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, що регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово- комунальних послуг (виконавець), і фізичної та юридичного особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.
З наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача за користування житлово-комунальними послугами за період з 01.01.2015 року по 30.09.2023 року складає 86127,56 грн.
В розрахунку заборгованості зазначено інформацію щодо об`єму поставлених відповідачу послуг, їх вартість, згідно встановлених тарифів, а також відображено всі здійснені відповідачем оплати.
Згідно з вимогами ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
У відповідності зі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Згідно з п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Таким чином, Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» виконало свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення, а відповідач незалежно від споживання цієї послуги, або відмови від її споживання, зобов`язан оплатити надані послуги.
Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.
Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, а також інфляційних втрат і 3% річних за період з березня 2019 року по листопад 2021 року.
Доводи апелянта на те, що в період карантину або обмежених заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби та протягом 30 днів з дня його скасування нарахування і стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги забороняється, а тому не підлягає стягненню 3% річних та інфляційні страти колегією суддів не приймаються з огляду на таке.
Нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляції та отримані компенсації за неналежне виконання зобов`язань.
       Отже, 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями та неустойкою у розуміння до норм ЦК України.
Відповідно до ст. 257, п. 4 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Докази, що відповідачка просила про застосування позовної давності в суді першої інстанції містяться в матеріалах справи. (а.с.24-27)
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» 540-IX від 30 березня 2020 року розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Задовольняючі частково позовні вимоги, суд першої інстанції застосовував подовження строку позовної давності, та стягнув заборгованість за період з 01.04.2017 року.
Звернувшись із заявою про застосування строків позовної давності, відповідач зазначила, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» 540-IX від 30 березня 2020 року втратив чинність 01.07.2023 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Наслідком цього стало незаконне задоволення позовних вимог.
Аналогічні доводи містить апеляційна скарга.
Разом з тим Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм та період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, в якому пунктом 19 визначено, що в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Таким чином висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості за період з 01.04.2017 року відповідає вимогам закону, оскільки строк позовної давності за зазначений період продовжений Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм та період дії воєнного стану», який вже був чинним на момент скасування Закону України 540-IX від 30 березня 2020 року Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» .
Проте суд першої інстанції помилково не зазначив підставу для продовження строку позовної давності – Закон України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм та період дії воєнного стану» та не дав доводам заяви відповідачки в цій частині належної оцінки.
Тому рішення суду підлягає зміні.
Матеріали справи свідчать про те, що квартира АДРЕСА_1 , підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води. 
На ім`я відповідачки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 відкрито особовий рахунок НОМЕР_1 .
З наданої позивачем виписки з особового рахунку, вбачається, що споживачем оплата за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.01.2015 року по 30.09.2023 року не здійснювалась, в зв`язку з чим за вказаний період виникла заборгованість.
Судова колегія зазначає, що оскільки вказана квартира відповідачки була підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води, ці послуги у зазначений період надавались, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідачка до позивача не зверталась, факт отримання вказаних послуг не спростовано, за спожиті послуги нараховувалась помісячна плата за послуги теплопостачання та за послуги централізованого гарячого водопостачання. Плата за централізоване опалення розрахована з урахуванням опалюваної площі (об`єму) квартири відповідачки. Нарахування плати за послуги гарячого водопостачання здійснено відповідно до п.10, 21 Правил №630. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за спірний період складений з чітким зазначенням нарахованих і сплачених сум, окремо по кожному виду послуг, суми заборгованості за кожен місяць.         Вказаний розрахунок проведений у відповідності до вищевикладених вимог діючого законодавства. Доказів, які б спростовували цей розрахунок, відповідачкою не надано.
Доводи відповідачки про безпідставність нарахування плати за послуги через те, що в квартирі ніхто не зареєстрований та не проживає не спростовують висновки суду. ОСОБА_1 є власником зазначеної квартирі, має право на користування даним житловим приміщенням, є учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг, відсутність зареєстрованих осіб у вказаній квартирі, не звільняє її від обов`язку оплачувати житло-комунальні послуги. Крім того, як вже зазначалось, відповідачка з приводу відсутності такої послуги до позивача не зверталась, факт отримання вказаних послуг не спростовано, за спожиті послуги нарахована плата, однак відповідачка оплату за такі послуги не здійснювала.
Згідно з ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу України.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
       Враховуючи, що КП ”Харківські теплові мережі” надавало за вказаною адресою послуги з централізованого опалення та водопостачання, такі послуги були прийняті, від їх отримання споживач не відмовлялась, тому підстав для несплати за отриманні послуги, не вбачається.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні в його мотивувальній частині.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених  статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:  О.В. Маміна

Судді:  Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова