ПОСТАНОВА
Іменем України

11 березня 2025 року   
Київ
справа №480/5673/24
адміністративне провадження №К/990/47427/24      
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Васильєвої І.А.,  Хохуляка В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження справу №480/5673/24 за позовом Липоводолинського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Липоводолинський агролісгосп» до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Липоводолинського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Липоводолинський агролісгосп» на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року (суддя Шаповал  М. М.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року (головуючий суддя Перцова Т. С., судді: Жигилій С. П., Русанова  В.  Б.), 
ВСТАНОВИВ:
25 червня 2024 року Липоводолинське дочірнє агролісогосподарське підприємство «Липоводолинський агролісгосп» (далі - позивач, ЛДАП «Липоводолинський агролісгосп») звернулось до суду із позовом до Головного управління ДПС у Сумській області (далі - відповідач, ГУ ДПС), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04 липня 2023 року № 447818280703, №  447718280703, №  448118280703, № 447618280703, № 448418280703, № 448918280703, № 449018280703, №  448818280703, № 448718280703, № 447918280703, № 448018280703 та рішення про застосування фінансових санкцій від 04 липня 2023 року №  446318282405, № 446418282405 (а.с.1-5).
Позовні вимоги було вмотивовано тим, що при прийнятті спірних податкових повідомлень-рішень та рішень про застосування фінансових санкцій відповідач не дотримався вимог, що висуваються нормою статті 58 Податкового кодексу України (далі - ПК України) до змісту таких рішень. Зокрема, оскаржувані рішення не містили обґрунтованої підстави їх прийняття та стислого змісту щодо виявлених перевіркою порушень податкового, валютного та іншого законодавства з наведенням інформації щодо обставин, які пом`якшують, обтяжують або звільняють від фінансової відповідальності. Посилаючись на правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 18 квітня 2024 року у справі № 240/15484/21, позивач вважав, що ГУ ДПС при прийнятті оскаржуваних рішень діяло з порушенням вимог частини другої статті 19 Конституції України.
Ухвалою від 02 серпня 2024 року Сумський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 480/5673/24 та ухвалив розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.66).
28 серпня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ГУ ДПС подало клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з огляду на пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду, що встановлений частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Відповідач зазначив, що враховуючи дату прийняття оскаржуваних рішень - 04 липня 2023 року, зазначений процесуальний строк сплинув ще 04 січня 2024 року, проте, позов подано лише у червні 2024 року (а.с.70-72).
30 серпня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ГУ ДПС подало заяву про закриття провадження у справі, мотивуючи такі вимоги тим, що ЛДАП «Липоводолинський агролісгосп» вже оскаржувало зазначені у цій позовній заяві рішення в межах справи № 480/12440/23 (а.с.84-93).
03 вересня 2024 року позивач поштою направив до суду першої інстанції заперечення на клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Зауважив, що для оскарження податкових повідомлень-рішень строки давності визначені статтею 102 ПК України і становлять 1095 днів (а.с.96-100).
Сумський окружний адміністративний суд ухвалою від 06 вересня 2024 року, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року, закрив провадження у справі № 480/5673/24 за позовом ЛДАП «Липоводолинський агролісгосп» до ГУ ДПС про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення (а.с.101).
Указані судові рішення вмотивовані тим, що у справі № 480/12440/23 Сумський окружний адміністративний суд рішенням від 28 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2024 року, відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 04 липня 2023 року № 447818280703, №  447718280703, №  448118280703, № 447618280703, №  448418280703, № 448918280703, № 449018280703, № 448818280703, № 448718280703, №  447918280703, № 448018280703 та рішень про застосування фінансових санкцій від 04 липня 2023 року № 446318282405, №  446418282405. Враховуючи викладене, суди дійшли висновку про наявність рішення між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрало законної сили, та необхідності застосування у спірному випадку приписів пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.
Суд апеляційної інстанції відхилив доводи позивача про те, що у цій справі (№  480/5673/24) та у справі № 480/12440/23 співпадають лише сторони та предмет, тоді як різними є підстави позову. Апеляційний суд зазначив, що обставини, на які посилається позивач у справі № 480/5673/24, фактично є ідентичними до тих, яким вже надавалась оцінка у справі № 480/12440/23. Пославшись на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 18 серпня 2023 року у справі № 620/5901/20, суд виснував, що позивач шляхом подання нового позову із оскарженням одних і тих самих податкових повідомлень-рішень надає додаткове обґрунтування позовних вимог, яке жодним чином не змінює предмет та підстави позову.
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, ЛДАП «Липоводолинський агролісгосп» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
З урахуванням уточнень касаційної скарги скаржник звертає увагу на те, що у справі №  480/12440/23 підставою позову було те, що податкові зобов`язання були визначені позивачу поза межами строку, встановленого статтею 102 ПК України, а також незгода із висновком ГУ ДПС про непов`язаність із господарською діяльністю операцій із перерахування коштів до Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс». Водночас, у справі № 480/5673/24 підставами для скасування спірних податкових повідомлень-рішень є дефекти форми, допущені при їх складанні. На переконання скаржника, висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для закриття провадження у цій справі з огляду на наявність тотожних позовів суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 9901/433/18.
Верховний Суд ухвалою від 09 січня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі на підставі абзацу шостого частини четвертої статті 328 КАС України з метою перевірки доводів касаційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У відзиві на касаційну скаргу ГУ ДПС просить залишити без задоволення касаційну скаргу, оскільки оскаржувані судові рішення відповідають вимогам статті 242 КАС України. Обґрунтування відзиву зводиться до дублювання висновків судів попередніх інстанцій, які стали підставою для закриття провадження у справі. Крім того, ГУ ДПС заперечує наявність підстав для скасування оскаржуваних позивачем рішень з підстав порушення визначених законом вимог щодо їх форми. Відповідач зауважує, що в позові ЛДАП «Липоводолинський агролісгосп» посилається лише на норми статті 58 ПК України, тоді як форма та порядок надіслання вручення спірних рішень врегульовані Порядком надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, що затверджений наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року № 1204. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Статтею 55 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 5 КАС України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Слід враховувати, що частина друга статті 2 КАС України презюмує, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Процесуальне законодавство встановлює вимоги до змісту позовної заяви. Від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи.
Пункт 4 частини першої статті 238 КАС України передбачає, що суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Отже, з метою недопущення можливості ухвалення декількох судових рішень у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, законодавець установив правові обмеження у разі виявлення судом тотожних справ, які перебувають / перебували на розгляді у цьому або іншому суді. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду у тотожному спорі ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на необхідність дотримання на рівні національного судочинства принципу ''res judicata'', наголошуючи, що жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного та обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи й постановлення нового рішення.
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників справи, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі №640/5563/19.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норми закону позивач просить про захист свого права.
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні первісних обставин та зміна обсягу посилань на норми матеріального чи процесуального права (пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).
В постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 9901/433/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою, або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається.
У цьому касаційному провадженні спірним є питання наявності в межах двох справ (№  480/12440/23 та № 480/5673/24) одночасної сукупності вказаних вище умов для закриття провадження у справі, що розглядається.
Закриваючи провадження у цій справі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що предмет, підстави і сторони у справі № 480/12440/23 є фактично ідентичними до справи, що розглядається (№ 480/5673/24). Суди виснували, що у новому позові про оскарження тих самих податкових повідомлень-рішень та рішень про застосування фінансових санкцій позивач лише навів додаткове обґрунтування позовних вимог, жодним чином не змінивши підстави позову. Суд касаційної інстанції вважає такі висновки судів попередніх інстанцій правильними з огляду на таке.
Так, не є спірним між сторонами і підтверджується матеріалами цієї справи та змістом судових рішень у справі № 480/12440/23, що сторони (позивач - ЛДАП «Липоводолинський агролісгосп», відповідач - ГУ ДПС) та предмет позову (податкові повідомлення-рішення від 04 липня 2023 року № 447818280703, № 447718280703, №  448118280703, № 447618280703, № 448418280703, №  448918280703, № 449018280703, № 448818280703, № 448718280703, № 447918280703, №  448018280703 та рішення про застосування фінансових санкцій від 04 липня 2023 року №  446318282405, №  446418282405) у справах № 480/12440/23 і № 480/5673/24 є ідентичними. 
Водночас позивач доводить, що підстави позову у справі, що розглядається (№  480/5673/24), є відмінними від справи № 480/12440/23. Проте такі доводи ЛДАП «Липоводолинський агролісгосп» є незмістовними та спростовуються таким.
Позивач у цій справі (№  480/5673/24) вказує, що оскаржувані ним рішення ГУ ДПС не відповідають вимогам статті 58 ПК України в частині відсутності у них: обґрунтованої підстави для визначення (нарахування / зменшення) грошового зобов`язання та/або податкового зобов`язання, а саме викладення стислого змісту щодо виявлених перевіркою порушень вимог податкового, валютного та іншого законодавства з наведенням інформації щодо, зокрема, наявності обставин, які відповідно до цього Кодексу пом`якшують, обтяжують або звільняють від фінансової відповідальності.
Разом з тим, із змісту рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 480/12440/23, яке було залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2024 року, слідує, що одним із доводів позову (поряд із порушенням ГУ ДПС норми пункту 102.9 статті 102 ПК України та помилковим висновком про непов`язаність із господарською діяльністю операцій із перерахування коштів до Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагролісгосп») була незгода позивача із тим, що відповідач в порушення вимог пункту 86.7 статті 86 ПК України не врахував наявності пом`якшуючих обставин, а саме попередню бездоганну поведінку та відсутність порушення податкової дисципліни в діяльності підприємства позивача.
Суд першої інстанції за змістом рішення, ухваленого у справі № 480/12440/23, надав відповідь на означений аргумент позивача та за результатами аналізу приписів пункту 111.2 статті 111, статті 112-1 ПК України виснував, що бездоганну поведінку платника податків та відсутність порушення податкової дисципліни в його діяльності не віднесено податковим законодавством до обставин, що пом`якшують відповідальність. Жодної з наведених у статті 112-1 ПК України обставин позивач не навів.
Такі висновки в повній мірі підтримав апеляційний суд у справі № 480/12440/23, додатково зазначивши, що наявність обставин, що пом`якшують відповідальність особи за вчинення правопорушень при застосуванні фінансових санкцій до платника податків, не звільняють платника податків від фінансової відповідальності, а тільки пом`якшують її.
Таким чином, наявні підстави для висновку, що суди першої та апеляційної інстанції, переглядаючи у справі № 480/12440/23 правомірність висновків контролюючого органу про притягнення ЛДАП «Липоводолинський агролісгосп» до відповідальності, з`ясували, що у спірних правовідносинах не було підстав, які б згідно з вимогами ПК України могли розглядатись як пом`якшуючі чи обтяжуючі. За таких обставин твердження позивача в обґрунтування повторно ініційованого спору у цій справі (№ 480/5673/24) із посиланням на норму статті 58 ПК України, що оскаржувані ним рішення не містять відомостей про обставини, що пом`якшують чи обтяжують фінансову відповідальність, дійсно слід розглядати лише як додаткове обґрунтування підстав позову, що були наведені у справі № 480/12440/23.
Безпідставними є і доводи позивача у цій справі (№ 480/5673/24) про відсутність в оскаржуваних рішеннях обґрунтованої підстави для визначення (нарахування / зменшення) грошового зобов`язання та/або податкового зобов`язання, оскільки це питання також було предметом дослідження суду першої інстанції у справі №  480/12440/23.
Так, за змістом рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року суд першої інстанції здійснив дослідження кожного оскаржуваного рішення окремо і встановив, що спірні податкові повідомлення-рішення та рішення про застосування фінансових санкцій від 04 липня 2023 року були прийняті з огляду на такі порушення позивачем податкового законодавства:
- №447818280703 - пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135 ПК України, з огляду на що було занижено податок на прибуток підприємств;
- №447718280703 - пункту 57.1 статті 57 ПК України, пункту 1 статті 11-1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2011 року №138 «Про затвердження Порядку відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями», внаслідок чого було занижено частину чистого прибутку (доходу);
- №448118280703 - строку сплати суми грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств, визначеного пунктом 203.2 статті 203 ПК України;
- №447618280703 - заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість;
- №448418280703 - строку сплати суми зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), визначеного пунктом 203.2 статті 203 ПК України;
- №448918280703 - не забезпечення складення та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом граничного строку, передбаченого пунктом 201.10 статті 201 ПК України;
- №449018280703 - порушення граничних строків реєстрації податкових накладних та розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних;
- №447918280703 - підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269, підпунктів 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 ПК України, з огляду на що було занижено податок на землю внаслідок не декларування власної та орендованої земельних ділянок;
- №448018280703 - підпункту 266.1.1 пункту 266.1, підпункту 266.2.1 пункту 266.2, підпункту 266.3.1 пункту 266.3, підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, що призвело до заниження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;
- №448818280703 - пункту 49.2, підпункту 49.18.3 пункту 49.18 статті 49, статті 285 ПК України, а саме не подано до контролюючого органу декларації зі сплати земельного податку за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року;
- №448718280703 - пункту 49.2, підпункту 49.18.3 пункту 49.18 статті 49, статті 285 ПК України, а саме не подано до контролюючого органу декларації зі сплати земельного податку за період з 01 січня 2017 року по 30 квітня 2023 року;
- №446318282405 - статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме відкореговано базу нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за попередні звітні періоди, а також пункту 1 частини другої статті 6, статей 8, 9 вказаного Закону, внаслідок чого несвоєчасно обчислено єдиний внесок з бази нарахування єдиного внеску;
- №446418282405 - підпункту 4 пункту 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме несвоєчасно подано до податкового органу звіти про суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Аналогічне дослідження змісту спірних податкових повідомлень-рішень та рішень про застосування фінансових санкцій було здійснене й судом апеляційної інстанції під час вирішення справи № 480/12440/23.
Вирішуючи спір між сторонами у справі № 480/12440/23, суд першої та апеляційної інстанцій також проаналізували приписи підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 ПК України, на підставі якого позивачу було визначено відповідні суми грошового зобов`язання.
Другий апеляційний адміністративний суд у постанові від 18 червня 2024 року у справі №480/12440/23 також зазначив, що податковий орган при прийнятті оскаржуваних рішень діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, з дотриманням вимог частини другої статті 2 КАС України.
За таких обставин суд касаційної інстанції не може не погодитись із висновком судів попередніх інстанцій, що доводам позивача, які наведені у позовній заяві у справі, що розглядається та які зводяться до невідповідності оскаржуваних рішень вимогам статті 58 ПК України в частині вказівки на підставу їх прийняття, змісту відповідного порушення та обставин, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, вже була надана відповідна правова оцінка судами у межах справи № 480/12440/23. Фактично ЛДАП «Липоводолинський агролісгосп» у цій справі (№ 480/5673/24) лише змінило формулювання обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог, що у спірному випадку не може бути визнане як оскарження спірних податкових повідомлень-рішень та рішень про застосування фінансових санкцій з інших підстав.
З огляду на наведене суд касаційної інстанції відхиляє доводи скаржника, що у справі №480/12440/23 підставою позову не було питання дотримання податковим органом вимог статті 58 ПК України під час складання оскаржуваних рішень, оскільки на виконання вимог статті 2 КАС України суди у справі №480/12440/23 перевірили дотримання відповідачем означених вимог, що відобразили за змістом відповідних судових рішень.
Аргументи скаржника, що висновки судів попередніх інстанцій про закриття провадження у цій справі суперечать висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 9901/433/18, не знайшли свого підтвердження.
Отже, враховуючи наявність всіх трьох умов, визначених пунктом 4 частини першої статті 238 КАС України, а саме ініціювання ЛДАП «Липоводолинський агролісгосп» спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі.
Касаційна скарга не містить інших відомостей про обставини, які б свідчили про порушення судами норм процесуального права при ухваленні судових рішень, а тому підстави для їх скасування та задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно із статтею 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд -
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Липоводолинського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Липоводолинський агролісгосп» залишити без задоволення.
Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Судді | М.М. Гімон І.А. Васильєва   В.В. Хохуляк