ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/941/25 Справа № 175/4502/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Заборський  В. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 2 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Красвітної Т.П.,
при секретарі - Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2024 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов Максим Євгенійович, Головне Управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області про визнання недійсними договорів дарування, скасування державної реєстрації прав, скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання права власності,- 

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , визначивши третіми особами приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Суслова М.Є., Головне Управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, посвідчених 31 березня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за №1043 та №1044; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію прав власності ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами 1221455400:02:008:0696 площею 0,15га та 1221455400:02:008:0697 площею 0,05га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , проведену 31 березня 2021 року приватним нотаріусом Сусловим М.Є., з припиненням речових прав ОСОБА_1 , що виникли на підставі зазначеної державної реєстрації; скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами 1221455400:02:008:0696 площею 0,15га та 1221455400:02:008:0697 площею 0,05га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання права власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,150 га в межах згідно з планом, що розташована в смт. Обухівка, Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, набуту на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 грудня 2010 року та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гула М.К. за №2750. 
       В обґрунтування позову зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гулою М.К. за №2750, придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,150 га в межах згідно з планом, яка розташована по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка належала продавцю ОСОБА_4 на праві приватної власності згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 02 лютого 1998 року серія І-ДП №091141.
       У 2011 році, при зверненні до органів Держкомзему для державної реєстрації права власності на земельну ділянку йому було відмовлено, оскільки земельна ділянка, що є предметом договору, була зареєстрована за ОСОБА_3 .
       Як стало відомо, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на дві земельні ділянки загальною площею 0,20 га, а саме з кадастровим номером 1221455400:02:008:0696 площею 0,15га та кадастровим номером 1221455400:02:008:0697 площею 0,05га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , про що відділом Держкомзему у Дніпропетровському районі видано Державні акти на право власності на земельну ділянку ЯЖ №392299 та ЯЖ №392298 від 13 листопада 2009 року. Зазначені Державні акти на право власності на землю ОСОБА_3 були видані на підставі договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2009 року, укладеного з ОСОБА_5 та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. за №2684. В свою чергу, відчужена земля належала ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП ДН 116422, виданого Кіровською селищною радою 04 червня 2003 року.
       В подальшому, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2012 року у справі №2-4176/11, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2013 року та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2013 року, даний земельний спір було вирішено, а саме: у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Кіровської селищної ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту від 02 лютого 1998 року на право приватної власності на землю та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 грудня 2010 року відмовлено. Визнано недійсними: Державний акт на право приватної власності на землю серії ДП ДН 116422, виданий Кіровською селищною радою 04 червня 2003 року на ім`я ОСОБА_5 , договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,20га, за адресою:смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладений 28 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та Державні акти на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №392298, серія ЯЖ №392299 від 13 листопада 2009 року, видані на ім`я ОСОБА_3 .
       Однак, як зазначає позивач, після вирішення спору судом відомості Державного земельного кадастру не були впорядковані, користуючись чим відповідачі уклали оспорювані договори дарування між собою з використанням недійсних правовстановлюючих документів та за відсутності у ОСОБА_3 речових прав на землю, що на теперішній час, є підставою для визнання їх недійсними на підставі п.п. 2, 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 13, ч.ч. 1,5 ст. 203, ст. 215, ст. 234 ЦК України. Крім того, відповідачі, які є родичами (батько та син), укладаючи оспорювані договори дарування, діяли недобросовісно та з наміром завдати шкоди позивачу, з метою створення нових правовстановлюючих документів, нових підстав для незаконного утримання майна та завдання перешкод у реалізації ним прав власника, у зв`язку із чим його порушене право підлягає поновленню шляхом визнання недійсними договорів дарування, скасування рішень про державну реєстрацію прав, впорядкування даних ДЗК шляхом скасування державної реєстрації земельних ділянок та визнання за ним права власності.
       Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2024 року позов ОСОБА_2 - задоволено в повному обсязі.
       Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений 31 березня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., зареєстрований в реєстрі за №1043.
       Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений 31 березня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., зареєстрований в реєстрі за №1044.
       Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером 1221455400:02:008:0696 площею 0.15 га, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2325739012214, проведену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 57388609 від 31 березня 2021 року, з припиненням речових прав ОСОБА_1 , що виникли на підставі вказаної державної реєстрації.
       Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером 1221455400:02:008:0697 площею 0,05 га, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2325764612214, проведену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 57389155 від 31 березня 2021 року з припиненням речових прав ОСОБА_1 , що виникли на підставі вказаної державної реєстрації.
       Скасовано в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровим номером 1221455400:02:008:0696 площею 0,15га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та з кадастровим номером 1221455400:02:008:0697 площею 0,05 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
       Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,150 гектарів (1500 кв.м.) в межах згідно з планом, що розташована в АДРЕСА_1 , набуте на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гулою М.К. за №2750.
       Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2724,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн, а всього 10224,00 грн.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2724,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн, а всього 10224,00 грн (а.с.153-163 Том ІІ).
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судовими рішеннями встановлено незаконне набуття права власності на земельні ділянки як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_5 , та визнано недійсними всі правовстанолюючі документи як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_5 на спірні земельні ділянки, що, в силу положень ч.4 ст. 82 ЦПК України, є преюдиційними обставинами у розгляді цієї справи. Станом на момент вчинення оспорюваних договорів дарування ОСОБА_3 не мав права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 1221455400:02:008:0696 та 1221455400:02:008:0697, і, відповідно, не мав права розпоряджатися ними, що є підставою для визнання їх недійсними на підставі положень п.п. 2, 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 13, ч.ч. 1,5 ст. 203, ст. 215, ст. 234 ЦК України. 
       Разом з цим, судом першої інстанції зазначено, що за нормами ЗУ “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, що діяла на момент укладання оспорюваних договорів дарування та правовідносин, що виникли до 01 січня 2013 року, державна реєстрація нерухомого майна є лише фактом засвідчення державою права особи на таке майно, та не породжує право власності та не є підставою для набуття такого права. Тому, відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на момент укладання договорів дарування на користь ОСОБА_1 , тоді як таке право у ОСОБА_3 було відсутнє за судовими рішеннями, не є підставою для того, щоб вважати набутим правомірно права власності на спірні земельні ділянки ОСОБА_3 та попереднім титульним власником ОСОБА_5 .
       Крім того, суд першої інстанції вважав доведеним, що земельна ділянка з кадастровим номером 1221455400:02:009:0837, який зазначений у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 27 грудня 2020 року за №2750, де продавцем є ОСОБА_4 , а покупцем є ОСОБА_2 , є однією і тією ж земельною ділянкою з кадастровими номерами 1221455400:02:008:0696, 1221455400:02:008:0697. Суд вважав встановленим те, що з укладанням договорів дарування були створені правовстановлючі документи на підтвердження права власності ОСОБА_1 на спірні земельні ділянки, та на їх підставі до державних реєстрів внесені відповідні зміни.
       При цьому, суд першої інстанції зазначив, що позивач обрав вірний спосіб захисту щодо оскарження як договорів дарування, так і скасування державної реєстрації, проведеної на їх підставі, а застосування положень ст. 387, 388 ЦК України в даному випадку не може бути прийнято як належний спосіб захисту, оскільки ОСОБА_3 ніколи не був дійсним та правомочним власником спірних земельних ділянок. Крім того, на підставі ст. 392 ЦК України за позивачем встановлюється таке право власності, яке і підлягає державній реєстрації.
       Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Патику А.В. подав апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі договорів дарування від 31 березня 2021 року, посвідчених приватним нотаріусом ДМНО Сусловим М.Є. набув у власність дві спірні земельні ділянки та на момент набуття такого права вони не перебували під арештом чи забороною, судових та інших спорів щодо них також не було. Скаржникові також не було відомо про існування судових спорів щодо даних земельних ділянок у минулому, що свідчить про набуття права власності на них у добросовісний спосіб. За усталеною судовою практикою можна констатувати, що за загальним правилом добросовісний набувач набуває право власності на майно, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати. Таке ж правило застосовується і в разі, якщо майно було відчужене власником, який не мав права його відчужувати, оскільки на майно накладені обтяження та скасовані на підставі рішення суду. Суд, ухвалюючи рішення, не надав уваги факту добросовісності скаржника, що є однією з підстав для скасування судового рішення, чим втрутився у право мирного володіння майном. Матеріали справи містять докази того, що за ОСОБА_4 , у якої позивач придбав спірне майно, ніколи не було зареєстровано у Державному реєстрі земель спірні земельні ділянки, а договір купівлі-продажу від 27 грудня 2010 року земельної ділянки з кадастровим номером 1221455400:02:009:0837, який не існував на той час, є неукладеним, з чого свідчить, що позивач не набував права власності на спірні земельні ділянки.
Крім цього, скаржник зазначає, що позовні вимоги позивача про визнання за ним права власності на спірне майно не відповідають належному способу захисту, адже вимоги на підставі положень ст. 387, 388 ЦК України позивач не заявляв, а скасування державної реєстрації не є належним способом захисту, що також є підставою для скасування судового рішення.
Суд першої інстанції, застосовуючи преюдицію, не врахував, що відповідач ОСОБА_1 не брав участь у справі №2-4176/2011 та не був стороною у даній справі, а тому преюдиційні обставини щодо скаржника не встановлювались ані у справі №2-4176/2011, ані в будь-якій іншій. Факт володіння ОСОБА_1 спірним майном підтверджується державною реєстрацією такого права (принцип реєстраційного підтвердження), а відомості державного реєстру на нерухомість презюмуються. Ані позивач, ані продавець земельної ділянки ніколи не отримували на неї кадастровий номер та не здійснювали її державну реєстрацію.
У грудні 2024 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Гладку А.В. подав письмові пояснення, в яких зазначає, що висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник, є нетотожними зі справою, яка переглядається та є іншими обставинами та іншими підставами виникнення судових спорів. Судом першої інстанції надано обґрунтовану відповідь та оцінку обставинам конкретної даної справи, з яких суд дійшов переконливих висновків про недобросовісність дій відповідачів по укладенню оспорюваних договорів дарування, які вчинено саме на шкоду цивільним правам позивача. Також правомірно відхилено усі доводи відповідача ОСОБА_1 про добросовісність та неможливість витребування у нього майна, яке ним набуто у власність за безоплатними договорами. Доводи апеляційної скарги дублюють аргументи, яким вже надано оцінку судом першої інстанції, а інших скаржник не наводить. Просив залишити рішення суду без змін та відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавали, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 31 березня 2021 року між відповідачами ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний) укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Сусловим М.Є., реєстровий №1043.
       Згідно пункту 1 договору №1043 дарувальник передає майно у власність обдаровуваному безоплатно, а саме: земельну ділянку площею 0,1500 гектара, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 1221455400:02:008:0696, склад угідь: забудовані землі 0,1500га.
       Згідно пункту 2 договору №1044 від 31 березня 2021 року відчужувана земельна ділянка належить дарувальнику ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №392299, виданого відділом Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області 13 листопада 2009 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010912005805, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцевою Т.М. 28 жовтня 2009 року за реєстровим №2684.
       На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №57388609 від 31 березня 2021 року державного реєстратора - приватного нотаріуса Суслова М.Є. проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 1221455400:02:008:0696 за ОСОБА_1 із відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна.
       Крім того, 31 березня 2021 року між відповідачами ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний) укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Сусловим М.Є.,реєстровий №1044.
       Згідно пункту 1 договору №1044 від 31 березня 2021 року дарувальник передає майно у власність обдаровуваному безоплатно, а саме земельну ділянку площею 0,0500 гектара, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 1221455400:02:008:0697.
Згідно пункту 2 договору №1044 від 31 березня 2021 року відчужувана земельна ділянка належить ОСОБА_6 ( ОСОБА_3 ) на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №392298, виданого відділом Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області 13 листопада 2009 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010912005806, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцевою Т.М. 28 жовтня 2009 року, реєстровий №2684.
       На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №57389155 від 31 березня 2021 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Сусловим М.Є. проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 1221455400:02:008:0697 за ОСОБА_1 із відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна.
       Цей факт підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
       Відомості про ОСОБА_1 , як власника спірного майна, внесені до Державного земельного кадастру, що підтверджується Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 19 жовтня 2021 року.
       Як встановлено судом з Державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №392298 від 13 листопада 2009 року та серія ЯЖ №392299 від 13 листопада 2009 року, їх було видано відділом Держкомзему у Дніпропетровському районі на ім`я ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2009 року №2684 серія ВМО 379135.
       Згідно пункту 1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кудрявцевою Т.М., за реєстровим №2684 ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_3 прийняв у власність земельну ділянку площею 0,2000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і сплатив за неї обговорену договором суму грошей. Земельна ділянка відчужена разом із дачним будинком.
       Відповідно до пункту 2 вищевказаного договору земельна ділянка належить ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ДП ДН 116422, виданого Кіровською селищною радою народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області 04 червня 2003 року, на підставі рішення 19 сесії 23 скликання Кіровської селищної ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 25 січня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6007, кадастрові номери 1221455400:02:088:0696, 1221455400:02:008:0697.
       Судом також встановлено, що 27 грудня 2010 року між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Гулою М.К., за реєстровим №2750, згідно якого продавець передала у власність, а покупець прийняв у власність земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,150 гектарів (1500 кв.м.) в межах згідно з планом, що розташована в АДРЕСА_2 .
       В абзаці 3 пункту 1.1 вищезазначеного договору №2750 зазначено, що згідно Витягу з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру №2735, виданого 27 грудня 2010 року Дніпропетровським районним відділом Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» земельна ділянка має кадастровий номер 1221455400:02:009:0837.
Згідно пункту 1.2. договору №2750 відчужувана земельна ділянка належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю І-ДП №091141 виданого 02 лютого 1998 року Кіровською селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1614 від 17 вересня 1997 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів направо приватної власності на землю за №2193.
       Між сторонами цієї справи, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вже вирішувався судовий спір щодо земельної ділянки АДРЕСА_2 .
       Так, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2012 року у справі №2-4176/11 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Кіровської селищної ради, ОСОБА_2 , треті особи: відділ Держкомзему Дніпропетровського району, Дніпропетровський районний відділ Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», ОСОБА_5 , приватний нотаріус Гула М.К., про визнання недійсними державного акту від 02 лютого 1998 року на право приватної власності на землю та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 грудня 2010 року – відмовлено. Визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ДП ДН 116422, виданий Кіровською селищною радою 04 червня 2003 року на ім`я ОСОБА_5 .. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2000 гектарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 28 жовтня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. за реєстровим №2684. Визнано недійсними Державні акти на право власності наземельну ділянку площею 0,0500 га серія ЯЖ №392298 від 13 листопада 2009 року та на земельну ділянку площею 0,1500 га серія ЯЖ №392299 від 13 листопада 2009 року, видані на ім`я ОСОБА_3 .. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , відділу Держкомзему у Дніпропетровському районі та області, Кіровської селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку – відмовлено. Рішення суду у справі №2-4176/11 набрало законної сили та залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2013 року.
       З`ясовуючи характер спірних правовідносин, судом встановлено, що з ухваленням рішення у справі №2-4176/11 спір між сторонами не вичерпано, а звернення до суду ОСОБА_2 з даним позовом викликано тим, що в даних ДЗК були збережені записи про відповідача ОСОБА_3 , як власника спірної земельної ділянки та на підставі цих записів відповідачами вчинялись оспорювані договори. Предметом спору в даній справі є оскарження договорів дарування №1043 та №1044 від 31 березня 2021 року, сторонами в яких є відповідачі.
       З такими висновками суду першої інстанції повністю погоджується і колегія суддів, зазначаючи при цьому, що саме наявність відомостей про державну реєстрацію відповідача ОСОБА_3 права власності на спірні земельні ділянки, тобто, титульність власника цих ділянок, і стало підставою для проведення після ухвалення судових рішень державної реєстрації прав власності на спірні земельні ділянки за позивачем.
       Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Отже, зазначеною нормою передбачено можливість оскарження правочину заінтересованою особою, яка не є стороною договору.
       Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність у позивача права оскарження спірних договорів дарування, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
       Суд, дослідивши судові рішення, що набрали законної сили та матеріали справи №2-4176/11, встановив, що спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виник наприкінці 2010 року через наявність у кожного з них правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 .
       Предметом судового розгляду у вищезазначеній справі за первісним позовом ОСОБА_3 та за зустрічними позовами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 була законність правових підстав набуття та належність земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 0,150 га (1500 кв.м.), яка згідно документів виданих на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 має кадастровий номер 1221455400:02:009:0837, а в документах виданих на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_3 має кадастрові номери 1221455400:02:008:0696 та 1221455400:02:008:0697.
       У справі №2-4176/11 встановлено факт звернення позивача ОСОБА_2 за державною реєстрацією прав на земельну ділянку кадастровий номер 1221455400:02:009:0837 та надання ГУ Держкомземуу Дніпропетровській області відповіді, що за інформацією Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» земельна ділянка заадресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована за ОСОБА_3 , у зв`язку із чим було рекомендовано звернутися до суду.
       Отже, право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку не було зареєстровано через наявність в ДЗК відомостей про зареєстровані права ОСОБА_3 .
       Під час розгляду цивільної справи №2-4176/11, на виконання ухвали суду, 27 лютого 2012 року було проведено обстеження спірної земельної ділянки, у складі комісії: землевпорядника Кіровської селищної ради, члена постійної діючої комісії з землекористування та екології, юриста селищної ради та представників ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , на підставі якого комісія дійшла висновку, що земельна ділянка АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 (відчужена Кононечив) та ОСОБА_8 є однією і тією ж земельною ділянкою, на підтвердження чого складено Акт обстеження від 27 лютого 2012 року.
       Колегія суддів наголошує, що судом першої інстанції вірно встановлено факт тотожності земельної ділянки з кадастровим номером 1221455400:02:009:0837 та земельних ділянок з кадастровими номерами 1221455400:02:008:0696 та 1221455400:02:008:0697, що не спростовано як у справі №2-4176/11, так і в тій, що переглядається.
       Доводи скаржника про те, що він не був стороною зазначеної цивільної справи №2-4176/11 та є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки скаржник особисто зазначає про власника ОСОБА_3 спірних земельних ділянок, як такого, що не мав права відчужувати спірні земельні ділянки за договорами дарування, а тому суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що ОСОБА_3 , як лише титульний власник спірного майна, незаконно передав у власність ОСОБА_1 земельні ділянки, враховуючи ще і наявність судових рішень про скасування його такого права.
       Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
       Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
       Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
       Частиною 1ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
       Розпорядження, як правомочність власника, передбачає можливість власника речі визначати її фактичну і юридичну долю.
       Вказаним нормам кореспондує ст.132 ЗК України, згідно якої угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити: а)назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б)вид угоди; в)предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г)документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ)відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д)відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е)договірну ціну; є)права таобов`язкисторін; ж)кадастровий номерземельної ділянки; з) момент переходу права власності на земельну ділянку.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується і колегія суддів про те, що право на укладення договору дарування земельної ділянки належить лише власнику цієї земельної ділянки.
       Відповідно достатті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       Отже, набуття права власності – це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
       Згідно ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.
       Згідно із ч.ч.1-2 ст.126 ЗК України (в редакції на момент оформлення правовстановлюючих документів ОСОБА_3 ) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину.
       Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2012 року у справі №2-4176/11 визнані недійсними Державні акти на право власності наземельні ділянки серії ЯЖ №392298 та ЯЖ №392299 від 13 листопада 2009 року виданих на ім`я ОСОБА_3 та Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2009 року №2684, який був правовою підставою набуття ОСОБА_3 права на спірну землю та видачі державних актів. Також даним рішенням визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ДП ДН 116422 від 04 червня 2003 року на ім`я ОСОБА_5 - правовстановлюючого документу особи, у якої ОСОБА_3 придбав спірні земельні ділянки.
       Згідно ч.ч.4,5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таке узгоджується і з постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №320/4938/17, провадження №61-26396св18.
       Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
       Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
       Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
       Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені урезолютивній частині рішення.
       Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
       У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц, провадження №61-11сво17, зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питанняміж тими ж сторонами.
       У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
       Наведені висновки підтримані також у Постанові Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі №463/1294/19.
       Отже, обставини, встановлені рішенням суду у справі №2-4176/2011 не доказуються при розгляді цієї справи, з чим погоджується і колегія суддів.
       Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
       Також колегія суддів наголошує, що така преюдиція обставин, встановлених у справі №2-4176/11, стосується і відповідача ОСОБА_1 , який помилково вважає, що, якщо він не був учасником цієї справи, то такі встановлені факти та обставини на нього не можуть розповсюджуватися, адже із самої державної реєстрації, яка не була проведена за судовими рішеннями у вказаній справі, право власності не виникає на майно. Крім того, враховуючи, що відповідачі між собою є родичами, як це встановлено судом першої інстанції, тому і принцип добросовісності набуття ОСОБА_1 права власності на спірне майно не може бути застосований. Таким аргументам відповідача вже було надано належну правову оцінку судом першої інстанції, а іншого скаржником не доведено.
       Таким чином, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що оспорювані договори дарування від 31 березня 2021 року суперечать ст.ст. 319, 717 ЦК України, ст.ст. 90, 132 ЗК України та вчинені відповідачами без додержання ч.1 ст. 203 ЦК, що є підставою їх недійсності та що скаржником не спростовано ані в суді першої інстанції, ані при розгляді його апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваних договорів дарування) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1)реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
       Статтею 29 цього Закону встановлено особливості державної реєстрації речових прав на земельні ділянки, речові права на які набуто до 1 січня 2013 року. Згідно ч.1 ст.29 цього Закону державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого та оформленого в установленому порядку до 1січня 2013 року, проводиться за умови наявності відповідних відомостей в Державному земельному кадастрі.
       Станом на момент вчинення договорів дарування право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 1221455400:02:008:0696 та 1221455400:02:008:0697 не були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: №250629410 від 31 березня 2021 року (т.1 а.с. 230) та №250643491 від 31 березня 2021 року (т.1 а.с. 198).
       Разом із тим, відомості про відповідача ОСОБА_3 , як власника спірних земельних ділянок з кадастровими номерами 1221455400:02:008:0696 та 1221455400:02:008:0697, містились в даних ДЗК на підставі визнаних судом недійсних Державних актів серії ЯЖ №392299 та серії ЯЖ №392298 від 13 листопада 2009 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2009 року №2684, що підтверджується матеріалами нотаріальної справи, зокрема, Витягами з державного земельного кадастру про земельну ділянку за №НВ-1215509312021 від 01 березня 2021 року (т.1а.с.216) та №НВ-1215509332021 від 01 березня 2021 року (т.1а.с.186).
       Відповідно до ст.3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» принципами державного земельного кадастру є: обов`язковості внесення до Державного земельного кадастру відомостей про всі його об`єкти; об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону.
       Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, з чим повністю погоджується і колегія суддів та скаржником не спростовано, що, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2012 року у справі №2-4176/11 визнано недійсними Державні акти на право власності наземельну ділянку ЯЖ №392298, ЯЖ №392299 від 13 листопада 2009 року на ім`я ОСОБА_3 та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2009 року №2684, ДЗК на час укладення оспорюваних договорів дарування №1043 і №1044 від 31 березня 2021 року містив недостовірну інформацію щодо речових прав на землю.
       Пункт 1 ч.1ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
       За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
       Крім того, згідно положення ч.2 ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до яких записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Отже законодавцем врегульована правова ситуація у разі невідповідності відомостей, що внесені та містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документами.
       До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 лютого 2021 року у справі №367/4613/18-ц, від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18, від 20 лютого 2018 року у справі № 917/553/17.
       У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц зазначається висновок про те, що відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто, державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №48/340 (провадження №12-14звг19, пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі №911/3594/17 (провадження №12-234гс18, пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (b uchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)) – п.61. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном.» - п.64.
       Отже, на підставі вищенаведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що під час укладення між відповідачами договорів дарування, в ДЗК містилася недостовірна інформація про те, що власником спірних земельних ділянок з кадастровими номерами 1221455400:02:008:0696 та 1221455400:02:008:0697 є ОСОБА_3 , що жодним чином не свідчить про набуття ним права власності (права володіння, користування та розпорядження) на спірні земельні ділянки.
       Колегія суддів наголошує, що обставини, які встановлені рішенням у справі №2-4176/11 відповідачами не спростовано ані в суді першої інстанції, ані при розгляді апеляційної скарги, а тому належить вважати, що укладений договір купівлі-продажу від 28 жовтня 2009 року №2684 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та видані на його підставі Державні акти серії ЯЖ №392298 та ЯЖ №392299 від 13 листопада 2009 року, визнані в судовому порядку недійсними, не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю, а тому на їх підставі у відповідача ОСОБА_3 права власності на спірні земельні ділянки не виникало.
       Разом з цим, судом першої інстанції встановлено, що на виконання ухвали суду в межах цієї справи ГУ Держгеокадаструу Дніпропетровськійобласті листом від 14 серпня 2023 року за №9-4-0.62-4730/2-23 останнє повідомило, що відповідно до електронного запису Книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі станом на 01 січня 2013 року зареєстровано право власності на земельні ділянки на території Кіровської (нині Обухівської) селищної ради Дніпропетровського (нині Дніпровського) району Дніпропетровської області, з кадастровими номерами 1221455400:02:008:0696 та 1221455400:02:008:0697 за ОСОБА_3 на підставі Державних актів серії ЯЖ №392298, ЯЖ №392299 від 13 листопада 2009 року, що видані на підставідоговору купівлі-продажу земельної ділянки №2684 ВМО 379135 від 28 жовтня 2009 року. Згідно протоколу обшуку від 09 вересня 2010 року була проведена виїмка оригіналів Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, у зв`язку із чим надати достовірну інформацію стосовно реєстрації земельних ділянок неможливо. Також, неможливо надати копії Державних актів на право власності на земельну ділянку: серії ЯЖ 392299 та ЯЖ 392298, які вилучені 06 червня 2012 року в ході проведеної виїмки. Відповідно до Книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди станом на 01 січня 2013 року: відомості щодо державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 1221455400:02:009:0837 Дніпропетровського (нині Дніпровського) відсутні; запис про реєстрацію Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП №091141, реєстраційний номер 2193 від 02 лютого 1998 року на земельну ділянку з кадастровим номером 1221455400:02:009:0837 площею 0,150га, яка розташована в Кіровські йселищній раді Дніпропетровської області за ОСОБА_4 - відсутні. Додатково повідомлено, що згідно Книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі станом на 01 січня 2013 року за реєстровим номером 2193 від 02 лютого 1998 року зареєстровано Державний акт на право власності на землю №091410 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , виданий ОСОБА_9 .
Також Управлінням повідомлено, що згідно інформації станом на 01 січня 2013 року, отриманої за допомогою програмного забезпечення ведення Державного земельного кадастру (ПЗ «НКС), та на момент підготування відповіді, інформація про земельна ділянку з кадастровим номером 1221455400:02:009:0837: адреса АДРЕСА_4 , загальна площа 0,1365 га, дата державної реєстрації земельної ділянки 11 грудня 2020 року, замовник документації із землеустрою ОСОБА_10 , право власності не зареєстровано.
       Крім того, Дніпропетровська регіональна філія ДП «Центр державного земельного кадастру» листом від 10 серпня 2023 року за вих.№4-3/119 на виконання ухвали суду повідомила про відсутність у Філії будь-якої інформації про довідку про обмеження та обтяження №07762 від 27 грудня 2010 року, а згідно з Наказом Держкомзему від 13 грудня 2010 року №860 відбулась передача Книг записів державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі районними (міськими) відділами Дніпропетровської регіональної філії Центру ДЗК до територіальних відділів Держкомзему (Держгеокадастрів). Кадастрові номери земельним ділянкам присвоювалися та присвоюються місцевими органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів (Держземагенством), а тому центр ДЗК ніколи не присвоював кадастрові номери земельним ділянкам.
       Таким чином, отримана судом вищезазначена інформація свідчить про те, що за електронним записом Книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю станом на 01 січня 2013 року право власності відповідача ОСОБА_3 на земельні ділянки з кадастровими номерами 1221455400:02:008:0696 та 1221455400:02:008:0697 було зареєстровано на підставі державних актів серії ЯЖ №392298 та ЯЖ №392299 від 13 листопада 2009 року, що видані на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки №2684 ВМО 379135 від 28 жовтня 2009 року, які визнані недійсними в судовому порядку.
Судом встановлено, що зміст документів наданих на виконання ухвали суду в межах цієї справи є аналогічними відомостям та документам, що містяться та досліджувались в межах справи №2-4176/2011, а саме: Листа Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр держаного земельного кадастру» від 27 квітня 2011 року за вих. №3-2/1216 з додатком, Листа ГУ Держкомзему у Дніпропетровській області від 11 квітня 2011 року вих.№К-103/15, Листа відділу Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області від 20 липня 2011 року за вих.№5033, Листа відділу Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області від 20 квітня 2012 року за вих.№2833, Листа Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області від 02 липня 2013 року за вих.№4039.
       Також судом було встановлено, що листом відділу Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області від 30 грудня 2011 року за вих.№8933 було надано копії сторінок Книги записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю громадян з реєстрацією за період 20 травня 2003 року по 01 липня 2003 року та Книги записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю на території Кіровської селищної ради з реєстрацією за 02 лютого 1998 року. Згідно наданих записів та змісту листа в Книгах відсутні записи реєстрації державних актів як на ім`я ОСОБА_4 , так і на ім`я ОСОБА_5 .
       Крім того, Листом Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр держаного земельного кадастру» від 27 квітня 2011 року за вих. №3-2/1216 надано семантичні дані Державного земельного кадастру земельної ділянки з кадастровим номером 1221455500:02:008:0696, яка занесена до бази даних автоматизованої системи Державного земельного кадастру на 31 жовтня 2010 року. З семантичних даних вбачається, що реєстрацію державних актів на ім`я ОСОБА_3 здійснено на підставі договору від 28 жовтня 2009 року та державного акту серії ЯЖ 392299 від 13 листопада 2009 року (які в подальшому визнані недійсними), а відомості про первинну реєстрацію державного акту на ім`я ОСОБА_5 в базі даних АС ДЗК відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доказів належної реєстрації прав на спірну земельну ділянку органами земельних ресурсів та ДЗК на підставі правовстановлюючих документів попередніх титульних володільців, сторонами не надано.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Колегія суддів наголошує, що зазначені скаржником обставини в сукупності з іншими доказами у справі про відсутність записів про первинну реєстрацію державного акту на ім`я ОСОБА_5 , не створюють перевагу доказів відповідача та обґрунтованість його заперечень.
       Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 грудня 2010 року №2750 містить істотні умови договору угоди про перехід права власності на земельну ділянку, а також кадастровий номер земельної ділянки 1221455400:02:009:0837 з посиланням на Витяг з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру від 27 жовтня 2010 року за №2735, виданий Дніпропетровським районним відділом Дніпропетровською регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру».
       ДП «Центр державного земельного кадастру» створено на підставі Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах №110 від 04 листопада 1997 року при Державному комітеті України по земельних ресурсах з метою забезпечення органів державної влади та місцевого самоврядування, громадян, підприємств, установ, організацій достовірною інформацією про землю, виконання робіт для інформаційного забезпечення ведення держаного земельного кадастру.
       Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02 липня 2003 року №174, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 липня 2003 року за №641/7962 затверджено Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель.
       Згідно п.13.7 Тимчасового порядку для отримання витягу фізична особа разом із заявою повинна пред`явити документ, що посвідчує її особу. Оператор (реєстратор) у 10-денний термін з дня реєстрації заяви (запиту) надає заявникові витяг або мотивовану відмову в наданні витягу (п. 13.9). У наданні витягу може бути відмовлено, якщо заявник не має права на отримання відомостей з державного реєстру земель, які були викладені в його заяві або запиті, або не були дотримані вимоги цього Порядку (13.10). У разі відсутності інформації в базі даних АС ДЗК оператор (реєстратор) отримує необхідні дані з технічної документації або реєстраційної справи, які зберігаються в територіальних органах земельних ресурсів, згідно з пунктом 14 цього Порядку (13.12.).
За визначенням Тимчасового порядку оператори державного реєстру земель (далі - оператори) - структурні підрозділи Центру ДЗК, а Витяг з державного реєстру земель (далі - витяг) - це документ, який містить відомості, що надаються з бази даних АС ДЗК.
       Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що Витяг з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру від 27 жовтня 2010 року за №2735 виданий оператором - структурним підрозділом Центру ДЗК, що уповноважений державою на видачу відповідної інформації.
       В матеріалах справи відсутні докази, які вказують на те, що Витяг з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру від 27 жовтня 2010 року за №2735 виданий Дніпропетровським районним відділом Дніпропетровською регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» містив інші відомості, ніж ті, що відображені у копії Витягу, наданому суду та зафіксовано змістом договору купівлі-продажу від 27 грудня 2010 року №2750.
       При оцінці Витягу з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру від 27 жовтня 2010 року за №2735 судом враховується принцип належного урядування, за яким ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються.
       З огляду на це сторони договору, зазначаючи кадастровий номер земельної ділянки, добросовісно виходили із змісту Витягу з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру від 27 жовтня 2010 року за №2735, який надано особою, уповноваженою на це державою.
       Договір виконано сторонами, а відсутність за даними ДЗК відомостей про кадастровий номер земельної ділянки 1221455400:02:009:0837 унеможливило виконання цього договору.
       Разом з цим належить зазначити, що право власності у продавця земельної ділянки ОСОБА_4 виникло у 1998 році, а тому станом на момент укладення договору купівлі-продажу від 27 грудня 2010 року, земельна ділянка була сформована та могла бути об`єктом цивільних прав.
       За висновком Верховного Суду,викладеного у постанові від 19 травня 2020 року у справі №369/5489/18, відсутність реєстрації земельної ділянки у Державному реєстрі земель не позбавляє особу права власності на земельну ділянку, а лише впливає на порядок внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, оскільки відсутність записів щодо земельної ділянки у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельній книзі унеможливлює перенесення відомостей про таку земельну ділянку до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку(п. 57).
       Відповідно до положень статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. (п. 60).
       Зазначене положення стосується тих земельних ділянок, які сформовано після 2011 року, коли почала діяти стаття 79-1 ЗК України, натомість земельна ділянка позивача сформована раніше, а тому відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» така земельна ділянка вважається сформованою незалежно від присвоєння їй кадастрового номера (п.62).
Аналогічні висновки містяться також у Постановах Верховного Суду №420/323/19 від 02 липня 2020 року, №826/8599/16 від 11 серпня 2020 року, №810/3945/17 від 01 червня 2022 року.
       Межі та площа відчужуваної за договором земельної ділянки визначена Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 27 грудня 2010 року за №2750 та Державним актом про право власності на землю від 02 лютого 1998 року серія І-ДП №091141.
       Таким чином, враховуючи, що за відомостями ДЗК кадастровий номер 1221455400:02:009:0837 у 2020 році присвоєно іншій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_4 , а державна реєстрація земельної ділянки може бути здійснена за зверненням покупця ОСОБА_2 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), то договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 грудня 2010 року №2750, укладений між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гулою М.К. за №2750 та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 27 грудня 2010 року за № 4285602 не може визнаватись судом неукладеним, з чим і погоджується колегія суддів.
       Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що спірна земельна ділянка, яка належала на праві власності ОСОБА_4 була правомірно відчужена останньою на користь ОСОБА_2 , право власності якого підлягає державній реєстрації.
       З огляду на викладене, колегія суддів вважає доведеним, що оспорювані договори дарування №1043 та №1044 від 31 березня 2021 року, укладені відповідачами, порушують права позивача, а позивач є заінтересованою особою в розумінні ст.215 ЦК України.
       На підставі оспорюваних договорів державним реєстратором - приватним нотаріусом Сусловим М.Є. були прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за відповідачем ОСОБА_1 та проведено державну реєстрації права власності на його ім`я в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 1221455400:02:008:0696 та 1221455400:02:008:0697.
       Відомості про ОСОБА_1 , як власника спірного майна, внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру.
       Таким чином, з укладенням оспорюваних договорів дарування були створені правовстановлюючі документи на підствердження права власності відповідача ОСОБА_1 на спірні земельні ділянки, а на їх підставі до державних реєстрів внесені відповідні відомості.
       Згідно із ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
       Відповідно до ч.6 ст.13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
       Отже, недодержання вимог п.п. 2, 6 ч.1 ст.3 та ч.3 ст.13 ЦК України при укладені договору є самостійною загальною підставою недійсності правочину, що передбачена ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України.
       За ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Неодержання цієї вимоги при укладені правочину спричиняє його недійсність.
       Відповідач ОСОБА_3 був стороною у справі №2-4176/11, приймав участь в судових засіданнях, реалізовував процесуальні права та обов`язки, тому був обізнаний про набрання законної сили рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2012 року у справі №2-4176/11, оскільки оскаржував його до суду апеляційної та касаційної інстанції.
       Судові рішення у справі №2-4176/11 мають юридичні наслідки також і для відповідача ОСОБА_1 , в силу обов`язковості судового рішення, передбаченого ст. 129-1 Конституції України.
       Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що надавши приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Суслову М.Є. правовстановлюючі документи, визнані недійсними в судовому порядку та уклавши оспорюваний договір дарування відповідач ОСОБА_3 діяв недобросовісно, а, відтак і відповідач ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_3 , за яким спірне майно було зареєстровано, також діяв недобросовісно, тому дії відповідачів по укладенню оспорюваних договорів дарування, які вчинено на шкоду цивільним правам позивача, суперечить п.п. 2, 6 ч.1 ст.3 та ч.3 ст.13 ЦК України, що тягне за собою недійсність укладених договорів дарування на підставі ч.1,5 ст.203, ст.215 ЦК України.
       Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
       Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
       Відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
       Згідно ч.1 ст.717 договір дарування є безоплатним.
       Враховуючи, що відповідачі уклали договори дарування, які за своєю правовою природою є безоплатними, скаржник ОСОБА_1 набув право власності на спірне майно від особи, яка не мала права його відчужувати, що особисто не заперечує в своїй апеляційній скарзі, а тому позивач може його витребувати у всіх випадках, незалежно від способу в який це майно вибуло.
       Ефективність судового захисту прав та інтересів особи в судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання.
       Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини рішення КСУ від 30 січня 2003р. № 3- рп/2003).
       Право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом ч. 2 ст. 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абз. 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення КСУ від 7 травня 2002 р. № 8-рп/2002).
       Остаточним вирішенням правового спору між позивачем та відповідачами можна буде вважати постановлення судового рішення, що відповідає змісту порушеного права/інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, а також забезпечить його виконання без необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
       При обранні способу захисту також необхідно враховувати специфіку реєстрації прав на землю, а також юридичні наслідки за судовим рішенням у справі №2-4176/11.
       Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
       Згідно норм ЗК України, що діяли на момент укладення договору №2750 від 27 грудня 2010 року, документом, що посвідчує право на земельну ділянку є цивільно-правова угода щодо відчуження земельної ділянки (ст.126 ЗК України), а право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 ЗК України).
       Згідно законодавства чинного на даний момент право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст.126 ЗК України).
       Отже, спірна земельна ділянка набута позивачем у власність правомірно та позивач має безумовне право на його державну реєстрацію.
       Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
       Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1,2 ст. 319 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Так само, у відповідності до ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
       Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
       Враховуючи, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, право власності позивача на спірну земельну ділянку гарантується.
       Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі визнання права; визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
       Як вірно встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 розпорядився належною позивачу земельною ділянкою, не маючи на це права, та на шкоду позивачу, чим порушив його право власності, а тому Договори дарування №1043 та №1044 від 31 березня 2021 року підлягають визнанню недійсними з викладених в даному рішенні підстав.
       Доводи скаржника про те, що ним не порушувались права позивача укладання договорів дарування спірних земельних ділянок колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі доводи вже були предметом розгляду судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка, що скаржником не спростовано.
       У зв`язку із визнанням недійсними договорів дарування, право власності зареєстроване за ОСОБА_1 припиняється.
       Згідно матеріалів справи реєстрація прав за ОСОБА_1 була здійснена з відкриттям розділу на земельні ділянки під кадастровими номерами 1221455400:02:008:0696 та 1221455400:02:008:0697.
       При цьому, наслідки визнання недійсними документів, на підставі яких було здійснено реєстрацію, визначені ч.3 ст.26 Закону про державну реєстрацію не передбачають закриття відкритого розділу на об`єкт нерухомого майна.
       Відповідно до ч.1 ст.14 Закону про державну реєстрацію розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі:1)знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості;2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3)виключення об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з проектної документації на будівництво у зв`язку із змінами проектної документації на будівництво; 4)скасування державної реєстрації земельної ділянки; 5)набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ; 6) визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ, - у випадку, передбаченомупунктом 1частини сьомої статті 37 цього Закону.
       Відповідно до ч.7 ст.14 Закону продержавну реєстрацію у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру прав у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі прав.
Згідно ч.10 ст.24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
       При цьому у відповідності до ч.4 ст.18 Закону про державну реєстрацію державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку, а щодо новоствореного об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, - виключно за наявності в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва відомостей про такий об`єкт.
       Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельні ділянки, що здійснюється з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Державного земельного кадастру про наявність/відсутність зареєстрованих речових прав щодо відповідної земельної ділянки до 1 січня 2013 року.
       Колегія суддів відзначає, що оскільки судовими рішеннями скасовано правовстановлюючі документи як ОСОБА_5 , так і ОСОБА_3 , однак така відповідна державна реєстрація проведена не була, тому спірна земельна ділянка позивача підлягає реєстрації в ДЗК, що є ефективним способом судового захисту прав позивача в сукупності встановлених судом першої інстанції фактів та обставин.
       Також необхідно зазначити, що згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
       Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі положень ст.392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
       Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. 
Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18.
       Тому, враховуючи, що право власності позивача не визнається відповідачами, між сторонами остаточно не було вирішено спір в межах судової справи №2-4176/11, право власності позивача підлягає визнанню також на підставі ст.392 ЦК України.
       Колегія суддів наголошує, що заперечення відповідачами в суді першої інстанції вимог позивача щодо неналежного способу захисту та необхідності застосування віндикації належить відхилити, оскільки такі аргументи сторони відповідачів вже розглядались судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка, з якою повністю погоджується і колегія суддів.
       Колегія суддів наголошує, що скаржником не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, а тому належить застосувати положення ст. 375 ЦПК України та рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2024 року -залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна