ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1903/24	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/2998/24 Категорія: 304090000 	Акулов Є. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       25 грудня 2024 року                                                                                                 м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:
суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді  	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.	

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Пузіна Д.М. на заочне рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 21.05.2024 (повний текст складено 21.05.2024, суддя в суді першої інстанції Акулов Є.М.) у цивільній справі за позовом ТОВ «Іннова Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

у березні 2023 року ТОВ «Іннова Фінанс» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість за договором позики № 470910423 від 22.04.2023 в сумі 68303,30 грн.: з яких 6500,00 грн. за тілом позики та 61803,30 грн. за процентами, мотивуючи про те, що відповідач ОСОБА_1 , як позичальник, не виконав належним чином свої зобов`язання по кредитному договору, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася вказана заборгованість.
Заочним рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 21.05.2024 позов задоволено із вказівкою на обґрунтованість доводів позивача про неналежне виконання позичальником своїх договірних зобов`язань.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача адвокат Пузін Д.М. після відхилення ухвалою від 14.10.2024 вимог заяви про перегляд заочного рішення подав 13.11.2024 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши на користь позивача з відповідача 6500 грн. заборгованості.
В обґрунтування вказано на те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за кредитом, нарахованих внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування, задоволенню не підлягають.
Встановлення сторонами договору розміру відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки, що в результаті становить 61 803, 30 грн., є несправедливим у розумінні статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, адже тіло позики становить лише 6 500 грн.
Відповідач не мав права нараховувати у період дії в Україні воєнного стану позичальнику, який мав прострочення виконання грошового зобов`язання за договором, 3% річних та інфляційні втрати за ст. 625 ЦК України.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило. 
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 68303,30 грн.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що 22.04.2023 між позивачем ТОВ "ІННОВА ФІНАНС" та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір надання грошових коштів у позику № 470910423 від 22.04.2023 (а.с.11-16), який підписаний останнім електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до п. 1.1. Договору позики Позикодавець зобов`язується надати Позичальнику Позику на суму у розмірі 6500,00 грн. шляхом перерахунку на банківський рахунок (банківську картку) на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Позику у погоджений умовами Договору строк або достроково та сплати проценти за користування Позикою нараховані згідно п. 1.3, п. 1.4. та /або п. 1.5 Договору, його додатків.
Згідно п. 1.4 Договору позики, на період строку, дії договору (п. 1.2 Договору позики), що становить 30 днів, нарахування процентів здійснюється за Дисконтною процентною ставкою в розмірі 1,99%, у разі користування Позикою понад строк застосовується Позаакційна (Базова) процентна ставка в розмірі 2,99%, яка перераховується з першого дня Позики (п. 1.5 Договору позики)
Свої зобов`язання щодо надання позики ОСОБА_1 позивачем виконано в повному обсязі на підтвердження чого надано Витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи - https://finsfera.ua/ (а.с.16). 
ОСОБА_1 заборгованість не погасив, що обумовило звернення з цим позовом до суду.
Факт укладення договору та розмір заборгованості сторонами під час судового розгляду справи не заперечувався.
Правовідносини між сторонами справи, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відтак, враховуючи вказане нормативно-правове регулювання правовідносин сторін у справі та встановлені фактичні обставини, суд першої інстанції обґрунтовано вказав про доведеність позовних вимог, так як відповідачем не виконано свої договірні зобов`язання по поверненню тіла позики та нарахованих за умовами договору відсотків за користування позиченими коштами.
Апеляційний суд не погоджується з доводами скаржника про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за позикою, нарахованих після спливу строку позики, задоволенню не підлягають, адже за умовами п.1.5 договору, відповідач узяв на себе зобов`язання по оплаті погодженого розміру відсотків за позикою за період після строку, вказаного у п.1.2 (30 днів) за кожен день користування позиченими коштами.
Тобто нарахування позивачем відсотків за позикою відбулося у межах дії договору, так як відповідач, укладаючи такий договір, погодився з тим, що відсотки він сплачує і після спливу 30 - денного строку у разі неповернення коштів позики.
Слід також відхилити посилання скаржника і на те, що відповідач не мав права нараховувати у період дії в Україні воєнного стану позичальнику, який мав прострочення виконання грошового зобов`язання за договором, 3% річних та інфляційні втрати за ст. 625 ЦК України, адже такі нарахування згідно наявної позовної заяви не проводилися.
Надаючи оцінку доводам скаржника поро те, що встановлення сторонами розміру відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки, що в результаті становить 61 803, 30 грн., є несправедливим у розумінні статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, апеляційний суд робить такі висновки.
Статтею 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування». Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №766/8096/20, встановивши в кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 2,4 % від суми кредиту щомісячно, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи, зокрема, розмір кредиту та процентів, вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови підпункту «б» пункту 1 кредитного договору щодо сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредиту є несправедливими.
Відтак Верховний Суд вважає несправедливими умови договору, що стосуються обов`язку оплатити позичальником комісію по кредиту (позиці), а не відсотки за позикою у погодженій сумі, як у даному випадку.
Крім того, з правового висновку у постанові ВП ВС від 20.07.2022 у справі №343/557/15-ц вбачається, що за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»  до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Тобто погодження сторонами договору відсоткової ставки ВП ВС відокремлює окремо у аспекті оцінки справедливості умов кредитного договору.
При цьому, з системного аналізу змісту ст. ст. 1046, 1048 ЦК України, що регламентують комплекс прав та обов`язків сторін за договором позики, вбачається, що позикодавець передає у користування позичальнику кошти позики у тому числі з метою отримання прибутку у вигляді відсотків за позикою. Натомість інтерес позичальника в укладенні договору позики полягає у тому, що він отримує у строкове користування чуже майно (грошові кошти) за що сплачує погоджені відсотки разом із наявним зобов`язанням по поверненню такого майна у визначені строки. При цьому позичальник зважує пропозицію на ринку позик (кредитів) та обирає найвигідніший для себе варіант щодо отримання коштів у позику, з урахуванням, зокрема, розміру відсоткової ставки та строку повернення отриманих від позикодавця коштів.
Таким чином стверджувати про те, що умови договору щодо оплати відсотків за позикою є несправедливими підстав не має, так як позичальник самостійно погодився на відповідну відсоткову ставку та сам вирішив не повертати позичені кошти такий тривалий час, що й обумовило тривалий строк нарахування відповідної заборгованості та її розмір.
Інші доводи відповідача стосуються з`ясування обставин, вже встановлених судом першої інстанції, та переоцінки вже оцінених ним доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції.     
Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже заочне рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 21.05.2024 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – відхилити.
Заочне рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 21.05.2024у даній цивільній справі – залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 25.12.2024.

Суддя-доповідач

Судді