КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 363/4125/23 Апеляційне провадження № 22-ц/824/1351/2025	Головуючий у суді першої інстанції - Шубочкіна Т.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
03 лютого 2025 року                                                                                 місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                  Оніщук М.І.,
судді                                     Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Каращуком Юрієм Ігоровичем, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , про зміну способу стягнення аліментів.
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що згідно з судовим наказом Вишгородського районного суду Київської області від 29.05.2023 на її користь з відповідача стягуються аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.05.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте, у зв`язку зі зміною вікових потреб дитини розмір аліментів є незначним та не забезпечує поточних потреб дитини, а оскільки відповідач будь-яким іншим чином участі в утриманні сина не приймає, хоча являється працездатним, тому є спроможним сплачувати аліменти на утримання дитини у більшому розмірі. У зв`язку з цим, просила змінити розмір аліментів з 1/4 частки всіх можливих видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 30000 гривень щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 07.05.2024 позов задоволено частково. Змінено спосіб стягнення аліментів, встановлений судовим наказом Вишгородським районним судом Київської області від 29.05.2023 року, та в подальшому стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 20 000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.В решті вимог позову відмовлено.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 715,73 грн.(т. 1 а.с. 179-184).
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що до 02.05.2023 позивач та відповідач проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та побут, відтак ураховувати доходи, отримані відповідачем у зазначений період є недоречним. Окрім цього, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що сума є загальною сумою, отриманою від реалізації товарів або послуг, а не прибутком, який обраховується після вирахування податків, витрат на виробництво, придбання і збут товарів або послуг, відтак неправомірним є посилання суду першої інстанції на дохід відповідача у розмірі 4 540 872,43 грн., з метою обґрунтування платоспроможності відповідача. Позивач не надала доказів на підтвердження наявності у відповідача відповідного рівня доходів, що дасть можливість йому сплачувати аліменти у заявленій сумі. Саме посилання на те, що відповідач є фізичною особою-підприємцем не створює презумпцію того, що він має необмежений дохід і може сплачувати таку суму. Також відповідач є внутрішньо переміщеною особою, який не має свого житла у місті Києві, відтак має необхідність забезпечувати себе необхідним. Зазначені факти у сукупності свідчать про те, що відповідач  не має можливості сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 20 000,00 грн. щомісячно, як визначив суд першої інстанції. При цьому, відповідач сплачує, присуджені аліменти та не має заборгованості по ним, водночас надає матеріальну допомогу поза аліментними зобов`язаннями. Доказів того, що у ОСОБА_1 змінився матеріальний стан порівняно зі станом на дату винесення судового наказу про стягнення аліментів позивачем суду не надано. Позивачем не доведено, що змінився її матеріальний стан або погіршився стан здоров`я сина. При цьому, витрати на відвідування дитиною секцій та басейну є додатковими витратами, які не відносяться до аліментних зобов`язань.Посилання позивача на додаткові витрати на дитину з метою збільшення розміру аліментів не можуть бути прийнятими до уваги при вирішенні розміру основних аліментних зобов`язань. Визначені судом першої інстанції аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 20 000,00 грн. є завищеними, а позивачемне доведено належними та допустимими доказами необхідності саме такого розміру аліментів, за відсутності даних про чистий дохід ОСОБА_1 без видатків та його матеріальний стан. Крім цього, судом помилково стягнуто з відповідача судовий збір на користь позивача, оскільки остання звільнена від сплати судового збору та не сплачувала його при пред`явленні позову.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 17.06.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Копію апеляційної скарги з додатками та копії ухвал суду направлено на адресу позивача 21.06.2024.
22.07.2024 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишивши рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07.05.2024 без змін, посилаючись на те, що в період з 2016 року по 2023 рік сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, разом починали спільну справу. У 2021 році позивач прописала відповідача у своєму будинку для можливості зареєструвати ФОП, оформили споживчий кредит на матір ОСОБА_2 на суму 300 000,00 грн. Відкрили пекарню, за кредитні кошти придбали ротаційну піч та тістоміс, для погашення кредиту ОСОБА_2 була змушена продати належну їй на праві власності земельну ділянку. ФОП було зареєстровано на ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що дитина постійно хворіла та ОСОБА_1 мала більше вільного часу. Про дохід з ФОП ОСОБА_1 знала всю інформацію, оскільки приймала безпосередню участь у спільному бізнесі. Щодо тверджень апелянта про валовий дохід, з виписки витребуваної судом першої інстанції вбачається підтвердження загальної платоспроможності, оскільки всі необхідні речі для ведення бізнесу було придбано у шлюбі. ОСОБА_1 повністю уникає спілкування з сином, не приймає участі в його житті та не допомагає у вихованні, не займається розвитком та не проводить з ним час. Останньому відомо вади та діагнози дитини та щомісячну суму витрат, яка потрібна для дитини, яка має особливості.
25.07.2024 надійшла відповідь на відзив, у якійвідповідачвиклав доводи та міркування, які тотожні доводам апеляційної скарги. При цьому додатково зазначив, що не уникає зустрічей із сином, звернувся до служби у справах дітей з метою встановлення днів та годин спілкування із сином. ОСОБА_2 постійно перешкоджає спілкуванню батька та сина, не дозволяє спілкуватись по телефону, налаштовує дитину проти батька, маніпулює ним. Вказав, що у ОСОБА_1 погіршився стан здоров`я, внаслідок чого отримав третю групу інвалідності:загальне захворювання,що призвело до збільшення витрат на медичні огляди та лікування.
Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається зматеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у сторін є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб розірвано рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13.07.2023 року.
Відповідач є батьком дитини, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 08 жовтня 2016 року Подільським районним у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві, актовий запис №2626.
Згідно з судовим наказом від 29.05.2023 року, виданим Вишгородським районним судом Київської області, з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь позивача на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,в розмірі 1/4 заробітку (доходу) щомісячно платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.05.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Постановою старшого державного виконавця Вишгородського відділу Державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Орленко М.М від 09.06.2023 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4з примусового виконання судового наказу №363/2754/23 від 30.05.2023.
Згідно договору про надання послуг для здобувачів повної загальної середньої освіти 02.10.23 з ТОВ «Київський ліцей ЛідерШип» дитина ОСОБА_3 навчається у такому закладі. Вартість навчання в цьому закладі становить 15000 грн. на місяць. На підтвердження оплати освітніх послуг позивачем надано платіжні інструкції: 27.08.23, 04.09.23, 05.10.23, 06.11.23, 01.07.23.
Згідно висновку психіатра ОСОБА_4 від 01.09.2023 та висновку психолога ОСОБА_5 від 16.10.2023 дитина ОСОБА_3 має розлад активності та уваги, нічні жахи, задля корекції поведінкових особливостей дитини, їй рекомендовано відповідну дієту, відвідування секцій східних, єдиноборств, басейну.
З виписки з ЄДРЮО, фізичних осіб-підприємств та громадських формувань вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем. Відповідно виписки АТ КБ «Приватбанк» по рахункам останнього в період з 01.01.2021 по 20.02.2024 надходження становлять 4 540 872,43грн.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батькаі (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною першою статті 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Проте, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.
Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та другастатті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду першої інстанції з позовом про зміну способу стягнення аліментів, позивачка посилалася на те, що у неї змінився матеріальний стан, оскільки із зростанням цін зросли витрати на утримання дитини. Спільний син почне ходити до школи, тому виникнуть витрати на оплату школу, а також транспортні витрати у зв`язку із цим. Окрім того, дитина часто хворіє, тому збільшились витрати на лікування. При цьому вказала, що відповідач є працездатною особовою, здійснює підприємницьку діяльність, що свідчить про реальну можливість останнього сплачувати аліменти у більшому розмірі.
Згідно наданих позивачкою доказів остання несе витрати на:лікування дитини та купівлю ліків; освітній процес, що включає в себе витрати на оплату школи та транспортні витрати; одяг. Позивач належними, достатніми та допустимими доказами довела, що витрати на дитину збільшились. Згідно виписки по рахункам ОСОБА_1 з 01.01.2021 по 22.02.2024, надходження по рахунку становлять 4 540 872,43 грн. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку,з яким погоджується колегія суддів, що після визначення судовим наказом Вишгородського районного суду Київської області від 09.06.2023 розміру аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матеріальнийстан позивачки змінився у зв`язку із збільшенням витрат на спільного сина, які зумовлені його дорослішанням, освітою, станом здоров`я, що на підставі положень статті 192 СК України слугувало підставою для збільшення розміру аліментів. При цьому, суд першої інстанції вірно урахував, що доходи, які отримує відповідач у зв`язку із зайняттям підприємницькою діяльністю нададуть змогу останньому сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. 
Щодо доводів апелянта про те, що витрати на відвідування дитиною секцій та басейну є додатковими витратами, які не відносяться до аліментних зобов`язань, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції вірно вказував про те, що позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, в порядку, передбаченому ст. 185 СК України, відтак не брав до уваги посилання позивача щодо витрат на відвідування дитиною секцій та басейну до розміру аліментів, який підлягав збільшенню.
Також доводи апелянта про те, що загальна сума надходжень по картці є загальною сумою, отриманою від реалізації товарів або послуг, а не прибутком, який обраховується після вирахування податків, витрат на виробництво, придбання і збут товарів або послуг колегія суддів відхиляє, оскільки зазначений рахунок у банку є особистим рахунком у банку, містить особисті витрати, а його використання не свідчить про безумовне використання для підприємницької діяльності, що зумовлювало б урахування загальної суми надходжень при визначенні розміру аліментів. При цьому, відповідачем не надано доказів іншого розміру його доходів.
Доводи відповідача про те, що витрати, пов`язані із станом здоров`я, на які посилається позивач є тимчасовими, адже дитина має не стале захворювання, а тимчасовий розлад активності та уваги, і таке лікування спрямоване саме на корекцію її поведінки, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки поточні витрати на лікування дитини, внаслідок встановлених діагнозів дитині, не можна віднести до додаткових витрат на дитину, оскільки такі витрати включаються до щомісячних витрат, які зокрема, але не виключно фінансуються аліментами, сплаченими відповідачем.
У частині посилань ОСОБА_1 на погіршення стану здоров`я, набуття ним статусу особи з інвалідністю, отримання третьої групи інвалідності, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 735470 від 08.05.2024 протипоказання - значні фізичні навантаження, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності - відповідне лікування. Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що указаної довідки не існувало на час ухвалення судом рішення, а також інвалідність встановлено тимчасово до 01.05.2025.Вказані обставини свідчать про його працездатністьта можливість належним чином виконувати батьківські обов`язки.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про збільшення розміру аліментів, оскільки суду були надані докази про стан здоров`я дитини, проходження лікування, яке проводиться на постійній основі, особливостей її харчування та навчання, враховуючи платоспроможність відповідача та можливість надати дитині належне забезпечення, якого вона потребує.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін в частині зміни способу та розміру аліментів.  Разом з цим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо помилкового стягнення судового збору з відповідача на користь позивача.
Так, згідно пункту 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено коло осіб, які звільняються від сплати судового збору, серед яких, позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
За вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору та не мала обов`язку його сплатити, відтак судовий збір підлягав стягненню з відповідача на користь держави, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є доцільними.
У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.
Разом з тим, як вбачається зі змісту відзивупозивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, остання просить суд апеляційної інстанції: стягнути з апелянта судові витрати понесені нею в сумі 20 000,00 грн.
На підтвердження заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу позивачем до відзиву було наступні докази: 
-              договір про надання правової допомоги угоду № 17/07 від 17.07.2024, укладений між адвокатом Скромною І.М. та ОСОБА_2 , відповідно до умов якого сторони домовились, що розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правову допомогу, визначається сторонами окремим актом, який є невід`ємною частиною цього договору, окремо оплачується всі адвокатські запити та вся інша правова допомога;
-              акт приймання-передачі наданих послуг від 20.07.2024, наданих адвокатом Скромною І.М. клієнту ОСОБА_2 на загальну суму 20000,00 грн.;
-              платіжну інструкцію № Р24А3013193651D6912 на суму 20 000,00 грн.;
Так, згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 по справі №640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.
Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Разом з тим, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07.07.2021 в справі № 910/12876/19.
При цьому, як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 07.11.2019 по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 в справі № 922/2685/19.
Таким чином, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та її складності,суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції до 5000 грн. 00 коп. 
За таких обставин, ураховуючи те, що суд апеляційної інстанції зробив висновок про часткове задоволення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в частині зміни способу та розміру аліментів без змін, враховуючи обсяг наданих послуг та характер виконаних робіт адвокатом Скромною І.СМ. в суді апеляційної інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000,00 грн. на відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Каращуком Юрієм Ігоровичем - задовольнити частково.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року в частині вирішення питання розподілу судових витрат - змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 715 (сімсот п`ятнадцять) гривень 73 (сімдесят три) копійки.
В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.
Відомості про учасників справи:
Позивач:   ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                             М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                  В.А. Шебуєва
 
                                                                                            О.В. Кафідова