КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2025 року
справа № 369/1024/24
провадження № 22-ц/824/1435/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Музичко С.Г., 
суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.
при секретарі: Шереметьєвій М.В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Державне підприємство «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною представника Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» - Мороз Наталії Василівни на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року, постановлене під головуванням судді Янченка А.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» про стягнення заробітної плати,-
ВСТАНОВИВ:
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-водиця» про стягнення заробітної плати за 12 грудня 2022 року по 26 квітня 2023 року в сумі 37 671,96 грн.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 12 грудня 2022 року між ОСОБА_1 (надалі по тексту - Заявник) та Державним підприємством «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (надалі по тексту - Боржник) укладено Договір про виконання обов`язків Корпоративного секретаря Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (надалі по тексту - Договір) строком до 31.12.2022.
Додатковою угодою від 30.12.2022 дію договору було продовжено до 31.12.2023.
Додатковою угодою від 27.04.2023 до Договору повноваження корпоративного секретаря ОСОБА_1 було припинено з 27.04.2023.
На виконання Договору, протягом всього часу перебування Заявника у трудових відносинах з Боржником, а саме на посаді Корпоративного секретаря Боржника, Заявником належним чином та у повному обсязі виконувалися обов`язки та здійснювалися повноваження передбачені законодавством України, Статутом Боржника.
Відповідно до Довідки № 51 від 09.05.2023, Боржником визнано та нараховано Заявнику, за період з дати укладення Договору (12 грудня 2022 року) по 27 квітня 2023 року, заробітну плату на загальну суму у розмірі 56 917,04 гривень (до утримання податків та зборів), з яких сплачено податок на доходи фізичних осіб у сумі 1 0245,07 гривень. До виплати належала заробітна плата у сумі 46 671,97 гривень.
26.05.2023 року на картку позивача було зараховано частину заробітної плати за квітень 2023 року на суму 9000,01 гривень. Решту заробітної плати позивачу так і не виплачено.
Тобто заробітну плату на загальну суму у розмірі 37 671,96 гривень (після утримання податків та зборів), в порушення умов Договору, заявнику не сплачена.
На підставі вище наведеного ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 12 грудня 2022 року по 26 квітня 2023 року в сумі 37 671,96 грн.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-водиця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 12 грудня 2022 року по 26 квітня 2023 року в сумі 37 671 (тридцять сім тисяч шістсот сімдесят одну гривню) 96 коп.
Стягнуто з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-водиця» в дохід держави суму судового збору у розмірі 1 211 (одну тисячу двісті одинацять гривень) гривень 20 копійок.
Не погоджуючись з рішенням суду представник Державного підприємства «Науково- дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» - Мороз Наталія Василівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено з недоведеністю та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. У довідці про доходи, яка була надана позивачем та яку суд оцінив як належний та допустимий доказ, не містяться відомості про військовий збір та суми відрахування до бюджету за кожен місяць, що є обов`язковим платежем. Посилання районного суду, що матеріали справи не містять доказів письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, не відповідають дійсності. Судом безпідставно було враховано відомості, зазначені про доходи, вважаючи, що даний документ не є повідомленням, що відображає відомості про нараховані та виплачені суми, зі змісту яких вбачається пропуск позивачем строку для звернення до суду з даною вимогою.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що апелянтом не надано до суду жодних доказів вручення позивачу копії наказу про звільнення та одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Довідку, яку позивач використав для розрахунку своїх вимог, була видана саме відповідачем, а отже посилання апелянта про невірний розрахунок суми заборгованості є необґрунтованим. Факт складання листа № 227/1.01.-13 від 12.06.2024, вже після ухвалення рішення суду першої інстанції не свідчить про виникнення якогось нового факту чи обставин, оскільки у цьому листі викладена інформація, яка існувала задовго до його складання. 
В судовому засіданні позивач проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів вручення відповідачем позивачу копії наказу про звільнення та одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, а відтак у суду була відсутня об`єктивна можливість встановити початок відліку трьохмісячного строку для звернення з позовом позивача та пропуску останнім строку на звернення з позовом до суду. Предметом позову є саме вимоги, що стосуються виключно трудового спору - стягнення заробітної плати, у яких позивач виступає виключно у якості фізичної особи, адже відповідно до ст. 94 КзПП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. А відтак, суд дійшов висновку, що вказаний спір підлягає вирішенню місцевим загальним судом. Посилання представника відповідача на неправильність довідки № 51 від 09.05.2023 року оцінилися судом критично, оскільки довідка № 51 від 09.05.2023 року підписані та скріплені печаткою відповідача та сформовані на підставі підписаних та скріплених печаткою відповідача актах приймання-передачі наданих послуг від 28.02.2023 року, 31 березня 2023 року та 26 квітня 2023 року.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 12 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та Державним підприємством «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» укладено Договір про виконання обов`язків Корпоративного секретаря Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (надалі по тексту - Договір) строком до 31.12.2022.
Додатковою угодою від 30.12.2022 дію договору було продовжено до 31.12.2023.
Додатковою угодою від 27.04.2023 до Договору повноваження корпоративного секретаря ОСОБА_1 було припинено з 27.04.2023.
На виконання Договору, протягом всього часу перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, а саме на посаді Корпоративного секретаря відповідача, позивачем належним чином та у повному обсязі виконувалися обов`язки та здійснювалися повноваження передбачені законодавством України, статутом відповідача.
На підтвердження вказаного позивачем до позовної заяви надано суду підписані обома сторонами актами приймання-передачі наданих послуг на загальну суму 56 917,04 грн.
Відповідно до Довідки № 51 від 09.05.2023, відповідачем визнано та нараховано позивачу, за період з дати укладення Договору (12 грудня 2022 року) по 27 квітня 2023 року, заробітну плату на загальну суму у розмірі 56 917,04 гривень (до утримання податків та зборів), з яких сплачено податок на доходи фізичних осіб у сумі 10245,07 гривень. До виплати належала заробітна плата у сумі 46 671,97 гривень.
26.05.2023 року на картку позивача було зараховано частину заробітної плати за квітень 2023 року на суму 9 000,01 гривень. Решту заробітної плати позивачу так і не виплачено.
Тобто заробітну плату на загальну суму у розмірі 37 671,96 гривень (після утримання податків та зборів), в порушення умов Договору, позивачу не сплачена.
Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
 Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосування положення ст. 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Оскільки, матеріали справи не містять підтвердження про те, що відповідач виконав обов`язок щодо вручення позивачу копії наказу про звільнення та одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, тому тримісячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України не було пропущено позивачем.
У доводах апеляційної скарги скаржник зазначає, що розрахунок заборгованості наданий позивачем не відповідає дійсності.
Відповідно до Довідки № 51 від 09.05.2023, відповідачем визнано та нараховано позивачу, за період з дати укладення Договору (12 грудня 2022 року) по 27 квітня 2023 року, заробітну плату на загальну суму у розмірі 56 917,04 гривень (до утримання податків та зборів), з яких сплачено податок на доходи фізичних осіб у сумі 10 245,07 гривень. До виплати належала заробітна плата у сумі 46 671,97 гривень.
Судом першої інстанції було вірно встановлено, що довідка № 51 від 09.05.2023 року підписана та скріплена печаткою відповідача та сформована на підставі підписаних та скріплених печаткою відповідача актах приймання-передачі наданих послуг від 28.02.2023 року, 31 березня 2023 року та 26 квітня 2023 року.
Таким чином, доводи апелянта про невірний розрахунок заборгованості є необґрунтованим, адже саме відповідачем видана довідка № 51 від 09.05.2023 року із зазначенням розрахунку заборгованості, яку позивач використав для розрахунку своїх вимог. 
У наданій довідці наявна інформація про заробітну плату, про утримані податки та збори, зазначена остаточна сума заборгованості, що підлягає сплаті. Тому, посилання апелянта про відсутність у згаданій довідці відомостей про обов`язковий військовий збір, що призвело до завищеної суми заборгованості по заробітній платі, теж не відповідають дійсності.
До апеляційної скарги долучено лист ДП АГРОКОМБІНАТ «Пуща - Водиця» від 12.06.2024 року, в якому наведено відомості щодо обов`язку роботодавця здійснювати нарахування та сплату військового збору, що є однією з підстав оскарження судового рішення. 
Апелянт зазначає, що доданий лист не міг бути долучений під час судового розгляду в суді першої інстанції, оскільки датований 12.06.2024, тобто після ухвалення судового рішення.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17.
Факт складання вищезгаданого листа вже після ухвалення рішення суду першої інстанції не свідчить про виникнення якогось нового факту чи обставин, оскільки у цьому листі викладена інформація, яка існувала до його складання. 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було встановлено усі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» - Мороз Наталії Василівни залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 28 лютого 2025 року.

 

Суддя-доповідач: Судді: