Дата документу 28.01.2025 Справа № 335/5895/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 335/5895/23 Головуючий у І інстанції: Погрібна О.М.
Провадження № 22-ц/807/124/25                                               Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кочеткової І.В.,
        Кухаря С.В.,
секретар: Волчанова І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: П`ята запорізька державна нотаріальна контора; Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права на грошові кошти у порядку спадкування,-
В С Т А Н О В И Л А:        

У липні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: П`ята запорізька державна нотаріальна контора; Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права на грошові кошти у порядку спадкування.
В обґрунтування позову зазначено, що він є сином ОСОБА_5 . 
У 2006 році батьки розлучилися, однак батько завжди його утримував, сплачував аліменти за рішенням суду з 11.04.2006 до настання повноліття у 2019 році.
30.09.2019 ОСОБА_5 самостійно (власноруч) подав до в/ч НОМЕР_1 НГУ (де проходив службу) рапорт на утримання з його грошового забезпечення аліментів у розмірі 25% на користь сина ОСОБА_1 , починаючи з 01.11.2019 на час навчання до досягнення позивачем 23 років. Батько самостійно надав йому документи про те, що він є учасником АТО (оригінал довідки з військової частини, та завірену копію посвідчення що він є учасником бойових дій) сприяв йому пільгами, зазначав його членом своєї сім`ї в декларації, поданій до НАЗК, за адресою проживання: АДРЕСА_1 .
10 листопада 2013 ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 . 
Позивач зазначав, що він є єдиною дитиною ОСОБА_5 . ОСОБА_6 до шлюбу з його батьком та за час шлюбу дітей не мала. 
Також зазначав, що в нього з ОСОБА_7 склалися неприязні стосунки. Крім того, 03.12.2020 батько розлучився з ОСОБА_7 .
25.05.2022 ОСОБА_5 зник безвісті під час захисту «Азовсталі» у м. Маріуполі. У березні 2023 року військова частина НОМЕР_1 НГУ повідомила, що в ході обміну тіл загиблих військовослужбовців повернуто тіло ОСОБА_5 03.03.2023 його визнано загиблим з 26.05.2022 вчинено актовий запис про смерть.
18.04.2023 за заявою позивача відкрита спадкова справа П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою. Завідуюча п`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Сідорук К.В. 17.05.2023, підтвердивши наявність на зарплатній картці батька коштів у розмірі 204920,76 грн, запитала позивача про те, чому саме він приймає спадок, а дідусь з бабусею не оформлюють спадщини, на що він повідомив інформацію про своє скрутне становище, у той час як військова частина сплатила близько 480 тисяч гривень грошового забезпечення його бабі - ОСОБА_4 , та діду - ОСОБА_3 та близько 198 тисяч гривень (премію за особистий внесок, грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки батька, додаткові відпустки УБД, додаткову винагороду). На думку позивача, ці гроші витрачені на його тітку – ОСОБА_8 та її сина - ОСОБА_9 .
Натомість ОСОБА_1 , окрім аліментів за рапортом його батька до ІНФОРМАЦІЯ_1 (визнання батька загиблим), військова частина нічого не виплачувала. Також він отримує студентську стипендію та з 17.09.2022 цивільну пенсію у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 2100 грн. Мати позивача розлучена, здійснює постійний догляд за дитиною-інвалідом і не має можливості утримувати його.
Позивач зазначав, що є спадкоємцем після смерті батька - ОСОБА_5 , визнаного загиблим ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкова справа № 70532447, номер у нотаріуса 220/2023. Серед спадкового майна, відповідно до інформації AT КБ «ПриватБанк», наявний залишок коштів у сумі 204920,76 грн на зарплатній банківській карті НОМЕР_2 , відкритій 26.08.2020. Тому він претендує на належну частку цього спадкового майна.
Відповідні частки успадковують й інші спадкоємці, про яких він повідомив державного нотаріуса: бабуся - ОСОБА_4 , дідусь - ОСОБА_3 та колишня дружина батька ОСОБА_7 .
Після повідомлення нотаріуса, колишня дружина ОСОБА_5 – ОСОБА_7 08.06.2023 звернулась до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою в якій вона претендує на 1/2 частку залишку коштів на банківський картці НОМЕР_2 , як на спільне майно подружжя, набутого у шлюбі. Вважає що необхідно вирахувати частку спільного майна подружжя, та включити у спадкову масу частку грошей, яка залишилася після такого вирахування.
Позивач наголошував на тому, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 одружилися 10.11.2013, а розірвали шлюб 03.12.2020.
26.08.2020 відкрита банківська картка НОМЕР_2 , на яку надходили кошти заробітної плати. Гроші зараховувались щомісяця різними сумами, як до - так і після розлучення. Таким чином, колишня дружина ОСОБА_7 може претендувати на 1/2 частку коштів, які заходили на картку як спільне майно подружжя лише за період перебування у шлюбі, а саме за період з 26.08.2020 (дати відкриття картки) до ІНФОРМАЦІЯ_3 (дати розірвання шлюбу), та не може претендувати на кошти, які зараховувалися на картку після припинення шлюбу з 03.12.2020 до визнання батька загиблим ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За розрахунком позивача, здійсненим відповідно до інформації з довідки-розрахунку головного бухгалтера військової частини НОМЕР_1 НГУ, про утримання на його користь із заробітної плати батька аліментів у розмірі 1/4 від заробітку, із заробітної плати батька за період вересень-жовтень-листопад 2020 року були вирахувані аліменти в сумі по 3394,32 грн кожен з цих місяців. Тому він дійшов висновку, що батькові за кожен з цих розрахункових місяців нараховувалася заробітна плата у сумі: 3394,32 х 4 = 13577,28 грн щомісяця. Після утримання із заробітку аліментів на картку заходило 13577,28 грн - 3394,32 грн = 10 182,96 грн щомісяця.
Таким чином, за твердженням позивача, колишня дружина його батька – ОСОБА_7 може претендувати на 1/2 частку коштів, які надходили на зарплатню картку як спільне майно подружжя за період перебування у шлюбі, за період з 26.08.2020 до 03.12.2020 на нараховані та отримані на картку кошти - заробітну плату за вересень-жовтень-листопад 2020 в сумі 10182,96 грн х 3 міс /2= 15274,44 грн.
На подальші надходження на картку ОСОБА_7 права не має, оскільки вони входять до спадкової маси.
Подальші надходження за цей період складають спадкову масу, яка має бути розподілена між спадкоємцями ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та позивачем в орієнтовному розрахунку: 204920,76 грн - 15274,44 грн = 189646,32 грн. Сума спадкової маси 189646,32 грн / 3 = 63215,44 грн на кожного із трьох спадкоємців. Разом з тим, спадкова маса та розрахунки мають бути підтверджені після отримання довідки від банківської установи щодо деталізації помісячних надходжень.
Позивач звернувся до завідуючої П`ятої запорізької державної нотаріальної контори з заявою про здійснення розрахунку спадкової маси, та надання запиту до банку з деталізацією надходжень, але нотаріус повідомила, що не може зробити запит на деталізацію надходження коштів і виділення із загальної маси коштів на картці спадкової маси, за вирахуванням частки належній колишній дружині (відповідачці) та зазначила, що може вираховувати спадкову масу коштів на картці шляхом простого розрахунку: 1/2 коштів враховує як спільне майно подружжя (хоча спільними можна вважати лише кошти за 3 місяці надходжень, коли вони перебували у шлюбі), а іншу 1/2 частку буде вираховувати як спадкова маса. 
Отримавши відповідь нотаріуса, позивач також звернувся до Південного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) з заявою щодо вирішення питання, проведення відповідних спадкових розрахунків, з деталізацією та вирахуванням надходжень. 
У відповіді нотаріальної контори та Південного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) зазначено, що вирахування коштів зі спадкової маси не належить до компетенції нотаріуса, це є компетенцією суду. 
На думку ОСОБА_1 , його права порушуються неправомірним претендуванням відповідача на частину грошових коштів, що не відносяться до спільного майна подружжя та не можуть їй належати. 
Посилаючись на означені обставини,  ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право на 1/3 частку грошових коштів, що знаходяться на рахунку НОМЕР_2 AT КБ «ПриватБанк» після визнання смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_5 після вирахування 1/2 частки спільного майна подружжя з ОСОБА_7 за період з 26.08.2020 (дати відкриття картки) до ІНФОРМАЦІЯ_3 (дати розірвання шлюбу).
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне встановлення обставин справи, просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2024 року у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви,  ОСОБА_1 зазначає, що відмова суду першої інстанції є неправомірною, адже спір у цій справі стосується саме тієї частини майна (коштів на банківському рахунку), що неправомірно розраховані як спільне майно подружжя. Нотаріус здійснив неправильний розрахунок спадкових коштів. Саме це і є причиною спору, який виник у зв`язку з незаконним привласненням відповідачем як спільного майна подружжя. Наполягає на правильності визначення відповідачем саме ОСОБА_2 .

У своєму відзиві на апеляційну скаргу Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) зазначає про виключну компетенцію суду в отриманні деталізованої інформації про рух коштів на рахунках померлого власника. Також зазначає про зупинення П`ятою запорізькою державною нотаріальною конторою питання видачі свідоцтва про право на спадщину за спадковою справою № 220/2023, зведеною до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , до ухвалення судом остаточного рішення.
24 грудня 2024 року до суду надійшла заява П`ятої запорізької державної нотаріальної контори про розгляд справи за відсутності представника контори.
28 січня 2025 року до суду надійшли пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката В`язового В.В., у яких він зазначає, що спір у справі стосується неправильного тлумачення нотаріусом поняття спільного майна подружжя без вирахування частки такого майна саме до розлучення, та відмови зарахування до спадкової маси коштів, що залишилися після відрахування.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат В`язового В.В. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволені позову.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Тлумачення наведених норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати, чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спадкоємцями майна померлого  ОСОБА_5 за законом є позивач як син померлого, а також батьки померлого: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , однак відповідачем у справі ОСОБА_1 визначив тільки ОСОБА_2 - колишню дружину ОСОБА_5 , заявивши до неї позовну вимогу про визнання права на грошові кошти в порядку спадкування. Проте без залучення до участі у справі спадкоємців першої черги в якості відповідачів, суд не вправі робити висновків щодо обґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що  ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_1 , батьками якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_3 від 27.05.2004. (т.1 а.с.9).
Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) 11 квітня 2023 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . (т.1 а.с.10).
Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
З наданої на виконання ухвали суду спадкової справи №220/2023 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , яка заведена 17.04.2023 П`ятою запорізькою державною нотаріальною конторою вбачається, що спадкоємцями першої черги за законом є син померлого ОСОБА_1 (позивач) та батьки померлого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які прийняли спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України.
За відомостями спадкового реєстру ОСОБА_5 за життя заповіт не складав, особисте розпорядження на випадок своєї смерті не зробив, що підтверджується інформаційною довідкою із Спадкового реєстру №72167374.
В матеріалах спадкової справи №220/2023 міститься відповідь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо наявності відкритих рахунків на ім`я померлого ОСОБА_5 .
За відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян, отриманих шляхом безпосереднього доступу нотаріуса до нього, встановлено, що в період з 10 грудня 2013 року по 03 листопада 2020 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , номер актового запису: 497, дата складання 10.12.2013, орган державної реєстрації актів цивільного стану: Шевченківський відділ державної реєстрації актів Цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції.
08 червня 2023 року на адресу П`ятої запорізької державної нотаріальної контори від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій вона зазначає, що претендує на частку грошового вкладу, який зберігається у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскільки рахунок був відкритий ОСОБА_5 в період зареєстрованого з нею шлюбу, та, на її думку, є сумісною власністю подружжя.
07.07.2023 на адресу 2023 П`ятої запорізької державної нотаріальної контори від ОСОБА_1 надійшла заява про відстрочення видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_7 до вирішення питання в судовому порядку, справа №335/5895/23. (т.1 а.с.76-166).
На виконання ухвали суду від АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» витребувано деталізовану виписку по рахунку НОМЕР_2 , відкритого 26.08.2020 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , за період часу з 26.08.2020 по 26.05.2023. (т.1 а.с.187-194).
З відповіді державного нотаріуса П`ятої запорізької державної нотаріальної контори Сидорук К.В. за №1231/02-14/220/2023 від 12.06.2023 вбачається, що П`ятою запорізькою державною нотаріальною конторою була розглянута заява ОСОБА_1  про відкладення видачі свідоцтва про право власності в спільному майні колишнього подружжя ОСОБА_7 , та заявника повідомлено, що в проваджені П`ятої запорізької державної нотаріальної контори перебуває спадкова справа № 220/2023 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який на день смерті і постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 . 18 квітня 2023 року за зверненням заявника нотаріального конторою до AT-КБ «ПриватБанк» направлено запит про наявність грошових вкладів, депозитних та карткових рахунків на ім`я громадянина ОСОБА_5 , номерів рахунків, дати їх відкриття, залишків на цих рахунках, а також заповідальних розпоряджень. Відповідно до положень пункту 11 частини першої статті 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на запит державної нотаріальної контори банками надається інформація щодо наявності рахунків (вкладів)/електронних гаманців та залишку коштів/електронних грошей на рахунках (вкладах)/електронних гаманцях померлих власників цих рахунків/електронних гаманців та/або щодо залишку коштів/електронних грошей, які належать Померлим фізичним особам та зберігаються на будь-яких рахунках/електронних гаманцях у банках, та/або щодо рухомого майна таких осіб, що перебуває на збереженні та/або у заставі банку як заклад, щодо наявності індивідуального банківського сейфа га/або договорів про надання в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, та/або щодо наявності рахунків умовного зберігання (ескроу) та грошових коштів на цих рахунках, призначених для перерахування померлим бенефіціарам.
Таким чином, деталізована інформація щодо руху коштів на рахунках померлих власників не входить до переліку інформації, яка надається банком на запит нотаріуса.
Згідно з довідкою AT КБ «ПриватБанк» від 09.05.2023 № 20.ї.0.0.0/7-230426/50164, отриманої нотаріальною конторою 16.05.2023, на ім`я померлого ОСОБА_5 у AT КБ «ПриватБанк» відкриті:
-номер договору НОМЕР_5 , номер рахунку НОМЕР_2 , дата відкриття 26.08.2020, залишок 204 920 грн 76 коп;
-номер договору SAMDN52000074036234, номер рахунку НОМЕР_6 , дата відкриття 16.03.2013, залишок 4 грн. 69 коп.
За відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян, отриманих шляхом безпосереднього доступу нотаріуса до нього, встановлено, що в період з 10 грудня 2013 року по 03 листопада 2020 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , номер актового запису: 497, дата складання 10.12.2013, орган державної реєстрації актів цивільного стану: Шевченківський відділ державної реєстрації актів Цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції.
Відповідно до Закону України «Про нотаріат» нотаріус посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус, зокрема, зобов`язаний здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до Закону України «Про нотаріат» і принесеної присяги, сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.
Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.
З урахуванням зазначеного заявника повідомлено що питання щодо зміни суми коштів, належних другому (колишньому) подружжя, з урахуванням руху таких коштів на рахунках, не належить до повноважень нотаріуса та є виключно компетенцією суду. (т.1 а.с.18-19).
З відповіді Південного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) за №3862/Х-4703-08.5/08.5-24 від 12.06.2023 вбачається, що Південним Міжрегіональним управлінням Міністерства Юстиції (м.Одеса) було розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо оформлення спадщини після померлого батька ОСОБА_5 за спадковою справою, заведеною в П`ятій запорізькій державній нотаріальній конторі, відповідно до вимог статей 2-1,5 Закону України «Про нотаріат», у межах предмета звернення та повноважень міжрегіонального управління шляхом витребування від завідувача П`ятої запорізької державної нотаріальної контори Сидорук К.В. письмових пояснень та копії відповідної спадкової справи. З наданих завідувачем нотаріальної контори Сидорук К.В. пояснень вбачається, що в провадженні П`ятої запорізької державної нотаріальної контори перебуває спадкова справа № 220/2023 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 . Вказана спадкова справа заведена на підставі заяви ОСОБА_1 , як спадкоємця за законом першої черги, яка надійшла до нотаріальної контори поштою.
Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 17.04.2023 № 72158882 ОСОБА_5 за життя заповіт не складав, особисте розпорядження на випадок своєї смерті не зробив.
Згідно з матеріалами спадкової справи, спадкоємцями першої черги до майна померлого ОСОБА_5 , які в установленому законодавством порядку прийняли спадщину, є ОСОБА_1 - син спадкодавця, мати спадкодавця та батько спадкодавця.
За матеріалами спадкової справи встановлено, що 18 квітня 2023 року за зверненням ОСОБА_1 нотаріальною конторою за вих. № 712/2-14/220/2023 до ATКБ «ПриватБанк» направлено запит про наявність грошових вкладів, депозитних та карткових рахунків на ім`я громадянина ОСОБА_5 , номерів рахунків, дати їх відкриття, залишків на цих рахунках.
16 травня 2023 року нотаріальною конторою отримано відповідь на вказаний запит. Згідно довідки ATКБ «ПриватБанк» від 09.05.2023 № 20.1.0.0.0/7-230426/50164 на ім`я померлого ОСОБА_5 у ATКБ «ПриватБанк» відкриті:
-номер договору НОМЕР_5 , номер рахунку
НОМЕР_2 , дата відкриття 26.08.2020, залишок 204 920 грн 76 коп;
-номер договору SAMDN52000074036234, номер рахунку НОМЕР_6 , дата відкриття 16.03.2013, залишок 4 грн. 69 коп.
17 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори з питань оформлення спадщини на вказані грошові вклади. Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, отриманого 17.05.2023 № 00039705523 на підставі статті 46-1 Закону України «Про нотаріат», було встановлено, що в період з 10 грудня 2013 року по 03 листопада 2020 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі.
З урахуванням отриманої інформації, завідувачем нотаріальної контори Сидорук К.В., ОСОБА_1 було повідомлено про те, що залишок грошових коштів, які зберігаються на рахунку, є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.
Також, в матеріалах спадкової справи міститься заява колишньої дружини померлого ОСОБА_5 , зі змісту якої вбачається, що вона претендує на частку грошового вкладу, який зберігається у ATКБ «ПриватБанк», оскільки рахунок був відкритий ОСОБА_5 в період зареєстрованого з нею шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.
Виходячи зі змісту звернення, позивача повідомлено про те, що відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Деталізована інформація щодо руху коштів на рахунках померлих власників не входить до переліку інформації, яка надається банком на запит нотаріуса.
Таким чином, оскільки договір SAMDNWFC00021093067, номер рахунку НОМЕР_2 , відкритий ОСОБА_5 в період зареєстрованого шлюбу, залишок грошових коштів, які зберігаються на ньому, є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.
Питання щодо зміни суми коштів, належних другому (колишньому) подружжя, з урахуванням руху таких коштів на рахунках, не належить до повноважень нотаріуса та є виключно компетенцією суду. (т.1 а.с. 16-17).
Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з частиною 1 статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною 1 статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Згідно з частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з учасниками справи.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідач – це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Отже, відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу – його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Тобто відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 344/16101/17.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду
від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Відповідно до частин другої та третьої статті 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Таким чином, належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача або незалучення належного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 520/6366/13-ц (провадження № 61-12030св20) вказано, що «належними відповідачами у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину, а за їх відсутності - відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини».
Так, з матеріалів спадкової справи встановлено, що спадкоємцями майна померлого  ОСОБА_5  за законом є: син померлого - ОСОБА_1 (позивач) та батьки померлого ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання права на грошові кошти у порядку спадкування та просить визнати за ним право на 1/3 частку грошових коштів що знаходяться на рахунку НОМЕР_2 AT КБ ПриватБанк після визнання смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_5 після вирахування 1/2 частки спільного майна подружжя з ОСОБА_2 за період з 26.08.2020 (дати відкриття картки) до ІНФОРМАЦІЯ_3 (дати розірвання шлюбу).
Відповідачем у справі позивач визначив   ОСОБА_2 - колишню дружину ОСОБА_5 , шлюб з якою розірвано 03 листопада 2020 року, що підтверджено матеріалами спадкової справи №220/2023.
Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. При цьому  ОСОБА_1 під час розгляду справи стверджував, що саме ОСОБА_2 є належним відповідачем у цій справі.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тому правильним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.
Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що ОСОБА_2 не позбавлений права повторного звернення до суду з позовом, визначивши належне коло відповідачів, предмет та підстави позову.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України»,  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2024 року– без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2024 року в цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 03 лютого 2025 року.

Головуючий: 

Судді: