ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2025 року                                                                       Справа №918/628/24 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя                          Мельник О.В.
суддя                                                  Гудак А.В. 
суддя                                                  Василишин А.Р. 
секретар судового засідання            Переходько К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Малинської сільської ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2024 (суддя Войтюк В.Р., повний текст рішення складено 01.11.2024)
за позовом Керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації 
до Малинської сільської ради  
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України"
про витребування земельних ділянок 
за участю: 
прокурора - Гарбарук В.А.,
представника позивача - не з`явився,
представника відповідача - Михайлова В.О., Діденко І.М., Ясковець Т.П.,
представника третьої особи - Шевчука М.І.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 23.10.2024 позов задоволено. Витребувано у власність держави в особі Рівненської обласної державної (військової) адміністрації з незаконного володіння Малинської сільської ради Рівненської області земельну ділянку площею 9,7558 га, кадастровий номер 5620489500:10:001:0169 (реєстраційний номер  2928827956204). Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 5620489500:10:001:0169 у Державному земельному кадастрі. Стягнуто з Малинської сільської ради на користь Рівненської обласної прокуратури судовий 4844,80 грн судового збору.
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування (безперервне лісовпорядкування), спірна земельна ділянка перебувала у користуванні державних лісогосподарських підприємств Березнівського держлісгоспу Рівненського ДЛГО, ДП "Березнівське лісове господарство".
Водночас, враховуючи ст.57 ЗК України, суд встановив, що матеріали справи не містять рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про передачу у постійне користування спірної земельної ділянки ДСГП "Ліси України", а також державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. При цьому, фактично така земельна ділянка перебуває у його (як правонаступника) користуванні тривалий час, що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Господарський суд зазначив, що філією "Березнівське лісове господарство" ДП "Ліси України" на виконання розпорядження Рівненської обласної військової адміністрації №359 від 09.08.2023 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою державному спеціалізованому господарському підприємству "Ліси України", розпочато процедуру оформлення у постійне користування земельної ділянки для ведення лісового господарства та пов`язаних із ним послуг за рахунок земель запасу лісогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів на території Березнівської та Малинської сільської рад Рівненського району Рівненської області.
Таким чином, сільська рада не набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі п.24 Розділу Х Перехідні положення ЗК України, оскільки щодо спірної земельної ділянки прийнято рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування державному лісогосподарському підприємству. Спірна земельна ділянка є ділянкою лісогосподарського призначення державної форми власності.
З огляду на викладене, суд вказав, що дії Малинської сільської ради спрямовані на вилучення з державної власності земельної ділянки лісового фонду, які полягали у реєстрації за сільською радою земельної ділянки державної форми власності. У матеріалах справи відсутні докази добровільної відмови від права державної власності на спірну земельну ділянку, ухвалення рішення про передачу її з державної до комунальної власності, зміну цільового призначення земельної ділянки тощо у порядку, визначену чинним законодавством.
Отже, господарський суд дійшов висновку, що земельна ділянка з кадастровим номером 5620489500:10:001:0169 площею 9,7558 га вибула з володіння позивача поза його волею, що є достатньою правовою підставою для витребування спірної ділянки, а тому позовна вимога про витребування у Малинської сільської ради земельної ділянки з кадастровим номером 5620489500:10:001:0169 площею 9,7558 га є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Окрім того, суд першої інстанції зазначив, що для забезпечення реальної та безперешкодної можливості державі реалізувати всі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно скасувати її державну реєстрацію, як земель сільськогосподарського призначення, відомості про що містяться в Державному земельному кадастрі, що є ефективним способом захисту порушених прав з урахуванням висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 09.06.2021 року у справі №484/629/19.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога про  скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки у державному земельному кадастрі за Малинською сільською радою підлягає до задоволення.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Апелянт, зокрема, вказує, що позивач у якості доказів на підтвердження приналежності земельної ділянки з кадастровим номером 5620489500:10:001:0169 площею 9,7558 га до земель лісогосподарського призначення посилається на картографічні матеріали базового лісовпорядкування ДП "Березнівське лісове господарство" 2006, 2010 та 2019 років, які є не погоджені згідно вимог законодавства. 
Враховуючи п.5 Прикінцевих положень ЛК України, зауважує, що маючи в наявності лише матеріали лісовпорядкування, при цьому не маючи жодного рішення про передачу в постійне користування спірної земельної ділянки, позивач не враховує, що ця норма стосується лише до земельних ділянок, "які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України". Суд першої інстанції не врахував, що якщо рішення про надання земельної ділянки в користування відсутнє, то й підстави для застосування цієї норми відсутні. 
Скаржник зазначає, що про належність спірної ділянки до земель сільськогосподарського призначення свідчить рішення Яринівської сільської ради від 21.04.2000 року №65 "Про виділення в оренду громадянам земельних ділянок", тобто на момент прийняття ЗК України спірна земельна ділянка перебувала в користуванні громадян на умовах оренди, а також факт звернення ДП "Лісів України" від 31.01.2023 року до Малинської сільської ради, як до розпорядника спірної земельної ділянки, з клопотанням надати дозвіл на виготовлення проекту відведення земельних ділянок в постійне користування, для ведення лісового господарства. 
Також звертає увагу, що обраний прокурором спосіб захисту інтересів держави є неефективним, а відновлення порушених прав держави шляхом задоволення віндикаційного позову в цьому випадку є неможливим та не відповідає висновкам, викладеним постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц. 
Вважає, що ні прокурором, ні позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, на підставі яких можна встановити приналежність спірної ділянки до державної власності та перебування такої ділянки на праві постійного користування державного підприємства що є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.
Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави апелянт вказує, що прокурором не встановлено чи вживала Рівненська обласна державна адміністрація будь-яких заходів щодо повернення спірної ділянки з комунальної до державної власності. Із дій прокурора вбачається самостійне визначення підстав для звернення з позовом до суду без аналізу дій уповноваженого органу. 
У відповідності до ст.263 ГПК України прокурор подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, зазначив, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, графічні дані ВО "Укрдержліспроект" підтверджують перебування на момент виникнення спірних правовідносин земельної ділянки з кадастровим номером 5620489500:10:001:0169 у постійному користуванні ДП "Березнівське лісове господарство", а на даний час – ДП "Ліси України", що відповідно підтверджено рішенням суду першої інстанції. 
Крім того, вказує, що системний аналіз ст. 164 ЗК України, ст.7, 8, 13, 46, 48, 49 ЛК України, дає підстави для висновку, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п.5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України, що вірно застосовано господарським судом. 
Враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння її власника держави поза його волею, а тому з урахуванням практики Великої Палати Верховного Суду, належним способом захисту в даному випадку є вимога про витребування спірної земельної ділянки з комунальної власності Малинської сільської ради в державну власність в особі Рівненської ОДА, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.
Прокурор вважає, що апеляційна скарга Малинської сільської ради є безпідставною та необґрунтованою, а рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2024 у справі №918/628/24 ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін. 
27.01.2025 року на адресу суду від ДСП "Ліси України" надійшли письмові пояснення, згідно яких третя особа не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2024 є обґрунтованим та законним. 
У судове засідання, яке відбулось 24.02.2025 року, позивач не забезпечив явку  уповноваженого представника, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання. При цьому, подав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника (т.4, а.с.1-5). 
Згідно з ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи приписи ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги відповідне клопотання позивача та той факт, що його явка в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника позивача.
Окрім того, 24.02.2025 року апелянт подав письмові пояснення, у яких, зокрема, просив долучити до матеріалів справи докази, які мають значення для правильного вирішення спору, а саме копію листа-відповіді Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області від 05.02.2025 року та витяг з ДЗК від 01.05.2023 року щодо спірної земельної ділянки. Будь-яких причин поважності пропуску строку на подання вказаних доказів відповідач у клопотанні не вказує. 
Розглядаючи вказане клопотання колегія суддів враховує, що статтею 269 ГПК України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, в частині 3 вказаної статті передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до висновків викладених Верховним Судом у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 18.06.2020 у справі №909/965/16, єдиним винятковим випадком, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Крім того, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №756/1529/15-ц.
Як вбачається з поданого клопотання, лист Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, який апелянт просить долучити до матеріалів справи, виготовлений після прийняття оскаржуваного рішення, а саме 05.02.2025.
Допущення прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів (нових) матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, зокрема, ст.269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (постанова Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 27.06.2022 у справі №906/707/18).
Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази.
Вказане відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03.04.2008 року у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine, заява №3236/03, п.40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.
Таким чином, враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про неповажність причин пропуску строку подання нових доказів, а також не дотримання представником апелянта чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання нових доказів в суді апеляційної інстанції, а саме не обґрунтування ним наявності виняткового випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, як і не доведення неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а отже не вчинення відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки таким доказам на стадії апеляційного розгляду справи.
Відповідно до ч. 1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, відзиви на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, рішенням Рівненської обласної ради №294 від 04.10.2001 року вирішено вилучити із землекористувань колективних сільськогосподарських підприємств Березнівського району землі лісового фонду площею 13230 га та надати їх в постійне користування спеціалізованому виробничому сільськогосподарському кооперативу "Агроліс" для ведення лісового господарства, в тому числі і земель, розташованих на території Малинської сільської ради (т.1, а.с.130-131).
Відповідно до Проекту організації і розвитку лісового господарства ДП "Березнівське лісове господарство" за 2010 рік, окрім земель які на момент проведення лісовпорядкування перебували у його користуванні, вказаним підприємством прийнято у користування 6838 га земель лісогосподарського призначення, зокрема, від СВСК "Агроліс".
Розпорядженням  голови Березнівської РДА №154 від 29.04.2002 року (т.1, а.с.140) СВСК "Агроліс" отримано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельних ділянок лісового фонду СВСК "Агроліс" Березнівському держлісгоспу в постійне користування для ведення лісового господарства.
Зі змісту проекту відведення лісових земель СВСК "Агроліс" в постійне користування Березнівському держлісгоспу 2002 року (т.1, а.с.138), запроектовані земельні ділянки лісового фонду СВСК "Агроліс" до відведення Березнівському держлісгоспу розташовані в межах Березнівського району та в зоні обслуговування вказаного лісгоспу на території, зокрема, Яринівської сільської ради на площі 457 га, розташованої за залізницею Рівне-Сарни та біля тваринницької в основних лісових масивах. При складанні проекту відведення земельних ділянок лісового фонду всі площі та межі уточнювалися та узгоджувалися на планах з матеріалами роздержавлення та паювання земель, оскільки всі земельні ділянки лісового фонду раніше перебували в користуванні колективних сільськогосподарських підприємств і розташовані серед сільськогосподарських угідь.   
Розпорядженням Березнівської районної державної адміністрації №90 від 27.02.2003 року затверджено проект відведення лісових земель, за рахунок земель СВСК "Агроліс". Березнівському держлісгоспу Рівненського ДЛГО "Рівнеліс" передано 4018 га, з яких на території Яринівської сільської ради (на даний час Малинська ОТГ) 457 га (т.1, а.с.127,128). Цим же розпорядженням зобов`язано Березнівський держлісгосп замовити технічну документацію на видачу документів, що посвідчують право постійного користування землею.
07.07.2003 року головою Березнівської РДА було затверджено акт приймання-передачі лісових земель від СВСК "Агроліс" до складу Березнівського держлісгоспу Рівненського ДЛГО "Рівнеліс", в тому числі й Яринівської сільської ради (на даний час Малинська ОТГ) площею 457 га, до яких входили лісові квартали №112,115-118. Цим же актом передано матеріали лісовпорядкування від СВСК "Агроліс".
На підставі вказаного акта, наказом №81 від 07.076.2003 року Рівненського Державного лісогосподарського об`єднання "Рівнеліс" вирішено прийняти в постійне користування до складу Березнівського держлісгоспу лісові землі СВСК "Агроліс", площею 4018 га для ведення лісового господарства (т.1, а.с.168).
Рішенням Малинської сільської ради Рівненського району № 408 від 29.03.2023 року "Про затвердження переліку земельних ділянок для створення громадських пасовищ, затвердження Положення про громадські пасовища та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок під громадські пасовища", затверджено перелік земельних ділянок по яких надається дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для створення громадських пасовищ (сіножатей) на території Малинської сільської ради Рівненського району Рівненської області згідно додатку №3.
Відповідно до додатку № 3 до рішення Малинської сільської ради № 408 від 29.03.2023 року року, перелік земельних ділянок, відведених під громадські пасовища складається із 22 земельних ділянок, 16 із яких на момент винесення вказаного рішення вже були сформовані та 6 підлягали формуванню, в тому числі земельна ділянка під порядковим №10, орієнтовною площею 10 га, розташована біля с.Яринівка із цільовим призначенням КВЦПЗ 01.19 "земельні ділянки під громадськими сіножатями та громадськими пасовищами", яка після формування зареєстрована у Державному земельному кадастрі під кадастровим номером 5620489500:10:001:0169.
Рішенням Малинської сільської ради №434 від 23.06.2023 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для створення громадських пасовищ на території Малинської сільської ради", передано у комунальну власність земельні ділянки під громадськими сіножатями та громадськими пасовищами згідно додатку №1, де під порядковим номером 5 міститься запис про передачу у комунальну власність земельної ділянки із кадастровим номером 5620489500:10:001:0169, площею 9,7558 га.
На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування, 29.04.2024 року проведено державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку із кадастровим номером 5620489500:10:001:0169, площею 9,7558 га, розташовану за межами населеного пункту на території Малинської сільської об`єднаної територіальної громади (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2928827956204).
Однак, зі змісту листа №04-656 від 30.05.2024 року Українського Державного проектного лісовпорядного  виробничого об`єднання ВО "Укрдержліспроект" та наданого ним фрагменту картографічних матеріалів вбачається накладення лісового кварталу №79 Малинського лісництва ДП "Березнівський лісгосп" за матеріалами лісовпорядкування 2019 року за наданими координатами земельної ділянки на ділянку з кадастровим номером 5620489500:10:001:0169 (т.1, а.с.180). 
Також, внаслідок зміни організаційної структури і таксації лісів ДП "Березнівське лісове господарство" через входження до його складу земель СВСК "Агроліс", у 2006, 2010, 2019 роках було проведено базове лісовпорядкування з виготовленням планово-картографічних матеріалів, згідно яких земельна ділянка з кадастровим номером 5620489500:10:001:0169 знаходиться у 79 кварталі Малинського лісництва ДП "Березнівське лісове господарство".
Відповідно до Плану лісонасаджень, Проекту організації та розвитку лісового господарства Малинського лісництва ДП "Березнівське господарство", планшетів №8, №9, таксаційних описів та відомостей поквартальних підсумків за матеріалів лісовпорядкування ДП "Березнівське лісове господарство" 2006, 2009, 2019 років встановлено, що спірна земельна ділянка розташована у кварталі №79 Малинського лісництва частково вкрита лісовою рослинністю, частково є заболоченою.
Відповідно до ст.76, 77 ЗК України, 1990 року, що був чинним на час набуття у постійне користування для ведення лісового господарства спірної земельної ділянки СВСК "Агроліс" на підставі рішення Рівненської обласної ради №294 від 04.10.2001 року,  землями лісового фонду визначаються землі, вкриті лісом, а також не вкриті лісом, але надані для потреб лісового господарства; землі лісового фонду використовуються за цільовим призначенням для ведення лісового господарства.
Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка, як станом на час набуття у постійне користування СВСК "Агроліс", так і станом на час державної реєстрації права комунальної власності відповідача була віднесена до земель лісового фонду.  
Відповідно до ст.13, 14 Конституції України, ст.1-3 ЗК України, ст.1,  2, 7 ЛК України,  ст. 324 ЦК України  земля та ліси є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених     Конституцією.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Так само і всі ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, усі ліси на території України становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Стаття 80 ЗК України  закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, а держава, реалізуючи право власності українського народу через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.
Згідно з ч.1  ст.84 ЗК України  у державній власності перебувають всі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Статтею 122 ЗК України  чітко визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.
Відповідно до пункту 24 Розділу Х Перехідні положення ЗК України (діє з 27.05.2021 року), з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Статтею 57 ЗК України визначено, що лише за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки лісогосподарського призначення надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
Судом першої інстанції вірно встановлено відсутність будь-якого рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про передачу у постійне користування спірної земельної ділянки ДСГП "Ліси України". Незважаючи на фактичне користування ДСГП "Ліси України" спірною земельною ділянкою, вказаний суб`єкт не отримував державний акт на право постійного землекористування спірною земельною ділянкою. Саме тому, до спірних відносин не підлягає застосуванню п.п. "а" пункту 24 Розділу Х Перехідні положення ЗК України.
Поряд з тим, апеляційним судом встановлено, що розпорядженням голови Березнівської РДА № 154 від 29.04.2002 року (т.1, а.с.140) СВСК "Агроліс" отримано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельних ділянок лісового фонду СВСК "Агроліс" Березнівському держлісгоспу в постійне користування для ведення лісового господарства, а розпорядженням Березнівської районної державної адміністрації №90 від 27.02.2003 року затверджено проект відведення лісових земель, за рахунок земель СВСК "Агроліс", зокрема Березнівському держлісгоспу Рівненського ДЛГО "Рівнеліс" передано 4018 га, з яких на території Яринівської сільської ради (на даний час Малинська ОТГ) 457 га. 
Вказані обставини дають апеляційному суду підстави для висновку про застосування до спірних правовідносин п.п. "е" пункту 24 Розділу Х Перехідні положення ЗК України, адже апеляційним судом встановлено, що до набрання чинності цим пунктом органом виконавчої влади було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки з метою передачі її у постійне користування державному лісогосподарському підприємству, однак рішення органу виконавчої влади про передачу земельної ділянки в постійне користування прийняте не було.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору (постанова Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15).
Предметом позову про витребування майна (ст.387, 388 ЦК України) є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у п.89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц).
Отже, рішенням Малинської сільської ради №434 від 23.06.2023 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для створення громадських пасовищ на території Малинської сільської ради", протиправно передано у комунальну власність земельну ділянку з кадастровим номером 5620489500:10:001:0169, площею 9,7558 га, а тому судом першої інстанції на підставі ст.388 ЦК України правомірно задоволено віндикаційну позовну вимогу прокурора, що діє в інтересах держави, як власника такої земельної ділянки.
Окрім того, колегія суддів враховує, що заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (п.64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).
Із врахуванням вказаних правових позицій Верховного Суду, а також підстав та змісту позову, характеру спірних правовідносин, доводи апелянта про обрання прокурором неналежного способу захисту не заслуговують на увагу та не приймаються апеляційним судом. 
Апеляційний суд також зауважує, що оскільки судом встановлено протиправність вибуття із державної власності спірної земельної ділянки лісового фонду, то будь-які доводи апелянта про віднесення її до земель сільськогосподарського призначення, або надання відповідачем у користування такої земельної ділянки для сільськогосподарських цілей третім особам - не заслуговують на увагу, оскільки належним власником будь-яких рішень щодо зміни цільового призначення такої земельної ділянки прийнято не було. 
Враховуючи викладене, задоволенню підлягає також позовна вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5620489500:10:001:0169 у Державному земельному кадастрі як похідна від вимог про витребування земельної ділянки.
Вказані обставини свідчать про доведеність та обґрунтованість позовних вимог прокурора, що є підставою для їх задоволення у повному обсязі. 
Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі, судова колегія, із врахуванням листа Здолбунівської окружної прокуратури від 10.06.2024, 11.06.2024 до Рівненської обласної військової адміністрації, надісланого у зв`язку із виявленими порушеннями з метою вжиття належних заходів реагування для поновлення інтересів держави, та вирішення питання щодо ініціювання відповідного позову в інтересах держави самостійно, листа-повідомлення від 26.06.2024 про наявність підстав для представництва інтересів держави прокурором, вважає вірним висновок суду першої інстанції про дотримання прокурором вимог ст.53 ГПК України та ст.23 Закону України "Про прокуратуру" для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави, оскільки позивач належним чином не здійснив захист порушених інтересів держави в спірних правовідносинах, у зв`язку з чим у прокурора були обґрунтовані правові підстави для звернення з даним позовом до суду.
Крім того, враховуючи обізнаність Рівненської обласної військової адміністрації про необхідність захисту інтересів держави, наявність відповідних повноважень для їх захисту шляхом самостійного звернення з відповідним позовом до суду, а також приймаючи до уваги повідомлення про невжиття заходів претензійно-позовного характеру, відсутність будь-яких посилань на вчинення дій для усунення виявлених порушень в майбутньому, а також не заперечення щодо звернення прокуратури з відповідним позовом, колегія суддів вважає, що відповідний орган фактично усунувся від реалізації повноважень по захисту інтересів держави, що свідчить про його бездіяльність.
Колегія суддів зауважує, що якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то у такому випадку наявні підстави для представництва, передбачені абз.1 ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру". У цьому разі дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про свідоме нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави таким органом.
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №927/172/21, від 28.06.2022 у справі №916/1283/20, від 13.09.2022 у справі №910/14844/21. 
Щодо доводів апеляційної скарги про втручання у право відповідача на мирне володіння майном, суд враховує наступне.
Так, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "Еаst/West Аllisance Limited" проти України" ("Еаst/West Аllisance Limited" v. Ukrаinе, заява № 19336/04), § 166-168).
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, серед багатьох інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що можливість витребування майна з чужого незаконного володіння має нормативну основу в національному законодавстві, а саме ст.387, 388 ЦК України, положення яких передбачають, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, лісові ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної власності.
У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.14, 19 Конституції України).
Отже, правовідносини, пов`язані з набуттям права власності на землі державної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу державної виконавчої влади, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Частиною 2 ст. 117 ЗК України встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що незаконне набуття майнових прав суб`єктом всупереч волі власника посягає на визначений державою публічний порядок та інтерес держави, а тому аналізуючи спірні правовідносини суд вважає, що витребування спірної земельної ділянки на користь держави в особі Рівненської обласної державної (військової) адміністрації не призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2024 без змін, з огляду на що апеляційна скарга Малинської сільської ради задоволенню не підлягає.
Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.
Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд 

УХВАЛИВ:

Рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2024 у справі №918/628/24 залишити без змін, апеляційну скаргу Малинської сільської ради - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

                                                  Повна постанова складена "03" березня 2025 р.

Головуючий  суддя                                                                      Мельник О.В. 

Суддя                                                                                              Гудак А.В.  

Суддя                                                                                              Василишин А.Р.