ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/6452/23                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Валентин ГАРАЩЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 січня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого:          Бєлової Л.В.,
суддів:                    Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімова К.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту Черкаської міської ради «Центр надання адміністративних послуг» про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:       
- визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту "Центр надання адміністративних послуг" Черкаської міської ради про скасування запису про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Департамент "Центр надання адміністративних послуг" Черкаської міської ради поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 16 листопада 2023 року відмовив у задоволенні позову.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивачем в грудні 2023 року подано апеляційну скаргу.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року - без змін.
Постановою Верховного Суду від 06 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року скасовано, а справу 580/6452/23 направлено до Шостого апеляційного адміністративного суду на новий розгляд.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року справу прийнято до провадження та призначено її до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 29 січня 2025 року.
Позивач у апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції від 16 листопада 2023 року скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що згідно з пунктом 3 статті 9 Закону України від 05 листопада 2021 року №1871-ІХ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон №1871-ІХ) та пункту 35 Порядку №265, реєстрація місця проживання (перебування) особи проводиться також на підставі «інших підтверджуючих документів», які надають право на проживання (перебування) в житлі.
Апелянт звертає увагу на те, що до заяви від 20 травня 2023 року нею, серед іншого, надано Список на заселення (архівний витяг), під порядковим номером 21 якого зазначені ОСОБА_2 (мати позивача) та члени її сім`ї, що, на думку апелянта, і є іншим підтверджуючим документом, який дає право ОСОБА_1 на проживання у вказаній квартирі.
При цьому позивач наполягає на тому, що за наявності документів, що дають право на проживання в житлі, згода власника (співласника) житла, наймача та членів його сім`ї не вимагається.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 20 травня 2023 року звернулась із заявою від 20 травня 2023 року до відповідача про реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , до якої додала такі документи:
копію паспорту громадянина України, виданого ОСОБА_1 (на 1 арк. в 1 прим.);
копію довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №1379435-2023 від 17 травня 2023 року (на 1 арк. в 1 прим.);
копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00039758034 від 19 травня 2023 року (на 1 арк. в 1 прим.);
копію свідоцтва про народження НОМЕР_1 (на 1 арк. в 1 прим.);
копію списку на заселення громадян в 205-кв. житловий будинок по АДРЕСА_2 на 1 арк. в 1 прим. (далі - Список на заселення);
копію рішення виконавчого комітету Придніпровської районної ради народних депутатів місто Черкаси від 03 червня 1987 року №207 на 1 арк. в 1 прим. (далі - Рішення місцевої ради); 
копію паспорту та картки платника податків, виданих ОСОБА_3 (на 1 арк. в 1 прим).
У цей же день, посадовою особою відповідача до Реєстру Черкаської територіальної громади внесено запис про реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 .
У подальшому, 22 червня 2023 року позивач звернулась до директора Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради із заявою про зміну договору найму житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю наймача квартири - матері ОСОБА_4 на ОСОБА_1 .
Департамент "Центр надання адміністративних послуг" висновком про скасування реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації від 22 травня 2023 року скасував запис про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1  за адресою: АДРЕСА_1 .
До Реєстру Черкаської територіальної громади 26 червня 2023 року внесено запис про скасування з 22 травня 2023 року реєстрації місця проживання ОСОБА_1 з підстав відсутності згоди наймача житлового приміщення.
ОСОБА_1 01 липня 2023 року отримала повідомлення про скасування реєстрації місця проживання за формою згідно з додатком 7 до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування).
Згідно з висновком від 30 серпня 2023 року Департаменту "Центр надання адміністративних послуг" про внесення змін до висновку про скасування реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації від 22 травня 2023 року Департаментом внесені зміни до висновку від 22 травня 2023 року в частині дати складання з 22 травня 2023 на 26 червня 2023 року.
Не погоджуючись із скасуванням реєстрації її місця проживання, позивач звернулась із вказаним позовом до суду.
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що при зверненні із заявою від 20 травня 2023 року ОСОБА_1 не надала усіх документів, передбачених чинним законодавством України, для реєстрації місця проживання, тому за результатами перевірки правомірності проведення такої реєстрації відповідач мав об`єктивні підстави для її скасування.
При цьому суд першої інстанції, враховуючи вимоги статті 61 Житлового кодексу України, зазначив, що право користування житловим приміщенням виникає на підставі укладеного договору найму житлового приміщення, який позивачем не надано при зверненні з вказаною заявою від 20 травня 2023 року.
Також суд першої інстанції наголосив, що однією з вимог для реєстрації місця проживання, є надання документів, що підтверджують право на проживання в житлі, а у разі відсутності таких документів Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджених постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 07 лютого 2022 року №265 (далі - Порядок №265) визначена необхідність надання згоди власника чи наймача помешкання.
Враховуючи відсутність згоди наймача вказаного житлового приміщення при зверненні ОСОБА_1 із заявою від 20 травня 2023 року, суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача при скасуванні реєстрації місця проживання позивача з огляду на проведення реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом (пунктів 91 та 92 Порядку №265).
Крім цього, суд першої інстанції вказав на те, що наявність Рішення місцевої ради та ордеру, виписаного на ім`я матері позивача, не надає останній право користування житловим приміщенням.
Такі висновки суду першої інстанції були підтримані судом апеляційної інстанції під розгляду справи у апеляційному порядку. 
Верховний Суд скасував постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року та направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У своїй постанові Верховний Суд, зазначив, що посилання апеляційного суду на ордер на житлове приміщення не можна визнати обґрунтованим, оскільки відповідачем скасовано реєстрацію місця проживання на підставі поданих ОСОБА_1 документів, серед яких ордер на житлове приміщення відсутній.
Також Верховний Суд вказав, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою та не надано оцінки:
- наданим позивачем доказам стосовно її реєстрації за вказаною вище адресою з часу заселення (на підставі рішення місцевої ради та Списку заселення, які долучені позивачем до апеляційної скарги) з огляду на наявність або відсутність в наданих документах актуальної інформації щодо права позивача на проживання (перебування) у цьому приміщенні;
- фактичної наявності/відсутності договору найму житлового приміщення, укладеного матір`ю позивача ОСОБА_2 , після отримання нею ордеру на житлове приміщення №010201 від 05 червня 1987 року, який передбачав право на зайняття житлового приміщення зі складом сім`ї: чоловіком ОСОБА_5 , сином ОСОБА_6 , дочкою ОСОБА_7 .
Тобто, на думку Верховного Суду, судом апеляційної інстанції не надано оцінки доводам апеляційної скарги та мотивам, якими ОСОБА_1 обґрунтовувала неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи щодо надання нею «інших підтверджуючих документів», які надають право на проживання у вказаному житлі.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У цій справі спір стосується наявності правових підстав для скасування суб`єктом владних повноважень реєстрації місця проживання позивача з огляду на ненадання останньою разом із заявою про реєстрацію всіх необхідних документів, зокрема, згоди наймача житлового приміщення.
Суспільні відносини з приводу реєстрації громадянином місця проживання в Україні унормовані, насамперед, приписами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про надання публічних (електронних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та правилами Порядку №265.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження Стаття 3 цього Закону передбачає, що місце проживання - це житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.
Стаття 3 цього Закону передбачає, що місце проживання - це житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.
Частиною другою статті 4 Закону України від 05 листопада 2021 року №1871-ІХ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон №1871-ІХ) визначено, що порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього Закону не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом (частина друга статті 1 Закону №1871-ІХ).
Декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила (частина третя статті 3 Закону №1871-ІХ).
Відповідно до частини шостої статті 5 Закону №1871-ІХ реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.
Приписами статті 9 Закону №1871-ІХ регламентовано процедуру реєстрації місця проживання.
Зокрема, частиною першою статті 9 Закону №1871-ІХ визначено, що у разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 3 частин другої та третьої статті 9 Закону №1871-ІХ до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України). У разі відсутності документів, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла.
Також, згідно з підпунктом 5 пункту 35 Порядку №265 для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає, зокрема: документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них.
Отже, і нормою закону, і нормою підзаконного акту права чітко та однозначно визначено, що до заяви про реєстрацію місця проживання особа повинна приєднати документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі (зокрема, або, документи про належність права користування житлом, або рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, або рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання за особою права користування житлом).
Відповідно до пункту 91 Порядку №265 відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування)/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи скасовуються органом реєстрації у разі проведення реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом.
У разі виявлення реєстраційних дій проведених з порушенням вимог, встановлених законом, керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав для декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи (пункт 92 Порядку №265).
Статтею 310 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частин другої та третьої статті 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Приписами статті 64 Житлового кодексу України встановлено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Отже, оскільки вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 Житлового кодексу України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем до заяви про реєстрацію місця проживання в якості документів на право проживання в житлі надано копію Списку на заселення та копію Рішення місцевої ради, наявність яких передбачає видачу ордерів на заселення до житлового будинку по АДРЕСА_2 .
Матеріали справи свідчать, шо на ім`я матері позивача - ОСОБА_2 видано ордер на житлове приміщення №010201 від 05 червня 1987 року, який передбачав право на зайняття житлового приміщення зі складом сім`ї: чоловіком - ОСОБА_5 , сином - ОСОБА_6 , дочкою - ОСОБА_7 ( ОСОБА_1 ).
У заяві від 20 травня 2023 року ОСОБА_1 у графі, де зазначається згода власника чи наймача, вказала « ОСОБА_3 », який не є наймачем чи користувачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, у зв`язку з відсутністю згоди наймача житлового приміщення відповідачем внесено запис про скасування з 26 червня 2023 року реєстрації місця проживання ОСОБА_1 .
Позивач в апеляційній скарзі стверджує, що реєстрація місця проживання (перебування) особи проводиться також на підставі «інших підтверджуючих документів», які дають право на проживання (перебуванні) в житлі.
При цьому позивач зазначає, що її мати - ОСОБА_2 заселилася у спірну квартиру у 30-денний строк з моменту видачі означеного ордеру разом із сім`єю, в тому числі з дочкою ОСОБА_7 ( ОСОБА_1 ) та в подальшому її матір уклала договір найму житлового приміщення.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2025 року витребувано у ОСОБА_1 та Департаменту Черкаської міської ради «Центр надання адміністративних послуг» належним чином засвідчену копію договору найму житлового приміщення, укладеного матір`ю позивача ОСОБА_2 , після отримання нею ордеру на житлове приміщення №010201 від 05 червня 1987 року. Однак, сторони у справі такий договір не подали у зв`язку з його відсутністю. 
Отже, ключова позиція апелянта полягає в тому, що Рішення місцевої ради та Список на заселення належать до «інших підтверджуючих документів», які дають право на проживання позивачу.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що системний аналіз положень частини другої статті 9 та підпункту 5 пункту 35 Порядку свідчить про те, що від особи вимагається надання разом із заявою про реєстрацію місця проживання документів, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, при цьому, наведений у пункті 3 частини другої статті 9 Закону №1871-IX та підпункті 5 пункту 35 Порядку перелік таких документів є примірним, а не вичерпним.
При цьому слід враховувати, що відповідно до пункту 6 статті 15 Житлового кодексу Української РСР (у редакції, чинній на час ухвалення рішення виконавчого комітету Придніпровської районної ради народних депутатів міста Черкаси від 03 червня 1987 року №207) виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті: приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду (стаття 52).
Статтею 52 цього Кодексу (у зазначеній редакції) жилі приміщення в будинках   відомчого   житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.
Як вбачається із Рішення місцевої ради від 03.06.1987 № 207, виконавчим комітетом районної ради затверджено протокол комісії виконкому від 19 травня 1987 року та вирішено провести заселення 205-ти квартирного житлового будинку і квартир згідно Списку на заселення (а.с.20).
Згідно зі Списком на заселення громадян в 205-кв. житловий будинок по АДРЕСА_2   ОСОБА_2 разом із сім`єю, в тому числі з дочкою ОСОБА_7 1968 року народження ( ОСОБА_1 ) підлягала заселенню у 14 квартиру (а.с.21).
У подальшому, на ім`я матері позивача - ОСОБА_2 видано ордер на житлове приміщення №010201 від 05 червня 1987 року, на підставі якого житлове приміщення зайняли ОСОБА_2 зі складом сім`ї: чоловіком - ОСОБА_5 , сином - ОСОБА_6 , дочкою - ОСОБА_7 ( ОСОБА_1 ) (а.с.22).
Надаючи оцінку щодо належності Рішення місцевої ради та Списку на заселення до «інших підтверджуючих документів» згідно з вимогами пункту 35 Порядку №265, колегія суддів вважає, що такі документи свідчать про наявність у ОСОБА_1 права на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та можуть слугувати для проведення відповідачем реєстраційних дій щодо реєстрації місця проживання за вказаною адресою.
У зв`язку з чим, висновок Департаменту "Центр надання адміністративних послуг" про скасування реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації від 26 червня 2023 року (з урахуванням висновку про внесення змін до дати складання вказаного висновку), яким скасовано запис про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно, позовна вимога про зобов`язання Департаменту "Центр надання адміністративних послуг" Черкаської міської ради поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню як похідна.
За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов не правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. У зв`язку  з чим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити у повному обсязі. 
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини другої статті 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Згідно з частиною четвертою ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що зумовлює задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до положень частини 1 статті 139 КАС України судовий збір, сплачений позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції (1073,60 грн), у суді апеляційної інстанції (1610,40 грн) та у суді касаційної інстанції (2147,20 грн), підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань у сумі 4  831,20 грн.
Керуючись ст. ст.    243,    315,    317,    322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року - задовольнити. 
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту Черкаської міської ради «Центр надання адміністративних послуг» про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту Черкаської міської ради «Центр надання адміністративних послуг» про скасування запису про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язати Департамент Черкаської міської ради «Центр надання адміністративних послуг» поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з Департаменту Черкаської міської ради «Центр надання адміністративних послуг» (адреса місцезнаходження: 18001, м. Черкаси, вул. Благовісна, буд. 170, код ЄДРПОУ: 44737357) на користь ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_3 , код РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 4   831,20 грн. (чотири тисячі вісімсот тридцять одна гривня двадцять копійок).

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 03 лютого 2025 року.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                          В.О. Аліменко,
                                                                                                    
                                                                                                    Н.В. Безименна