УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2025 року
м. Київ
справа № 759/8924/24
провадження № 51-5555ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката                    ОСОБА_5 , на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня   2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року                           у кримінальному провадженні № 12024105080000448 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Криниці Краматорського р-ну Донецької обл., жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. 
На підставі ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, місцевий суд частково приєднав невідбуте покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року і за сукупністю вироків ОСОБА_4 призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць.
Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 , будучи раніше судимим за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, протягом року після засудження за цією статтею вчинив нове кримінальне правопорушення.
Так, ОСОБА_4 15 квітня 2024 року (у невстановлений досудовим розслідуванням час), перебуваючи за адресою: м. Київ, просп. Берестейський, поблизу буд. № 112, у невстановленої досудовим розслідуванням особи, умисно без мети збуту незаконно придбав наркотичний засіб - метадон (фенадон), масою 0,022 г, який незаконно зберігав при собі до моменту його виявлення та вилучення працівниками поліції під час затримання за адресою: м. Київ, вул. Василя Стуса, 27 15 квітня 2024 року в період часу з 14:37 до 15:10.
Київський апеляційний суд ухвалою від 04 грудня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду                  від 04 грудня 2024 року в частині призначеного покарання і призначити                   ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 309 КК покарання у виді позбавлення волі на                        строк 3 місяці.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що призначене його підзахисному покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік за придбання 2 таблеток метадону є явно несправедливим та не відповідає особі засудженого, оскільки діяння засудженого не містить вираженої суспільної небезпеки, а тому, на переконання скаржника, суди попередніх інстанцій мали б призначити засудженому покарання нижче                від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 309 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України                          (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 309 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду,                             є твердження захисника про суворість призначеного покарання його підзахисному з огляду на таке.
Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару,                                   а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид                 покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи,              особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Так, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК є нетяжким; наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують;                          особу засудженого, який має постійне місце реєстрації та проживання,                              має середню спеціальну освіту, працездатний, але офіційно не працює, пільг                     не має, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, розлучений,                      але, зі слів, перебуває фактично у шлюбних відносинах з ОСОБА_6                             (яка є особою з інвалідністю 3 групи) та має батьків пенсійного віку,                         раніше судимий за вчинення аналогічного злочину у сфері обігу наркотичних засобів.
З огляду на викладене Святошинський районний суд м. Києва дійшов висновку, що лише в разі ізоляції засудженого від суспільства можливе виправлення    ОСОБА_4 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так й іншими особами, у зв`язку з чим призначив покарання у виді позбавлення волі в межах, встановлених санкцією ч. 2 ст. 309 КК.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій порушував питання про звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання                         і порядку його відбування та вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог ОСОБА_4 , аргументувавши таке рішення.
Київський апеляційний суд зазначив, що місцевий суд урахував ті дані й обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі, і правильно призначив покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, встановлений санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду, зауважила, що вчинення засудженим під час іспитового строку нового кримінального правопорушення виключає повторне його звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Також Київський апеляційний суд зазначив, що саме таке покарання, яке призначив суд першої інстанції, буде необхідним й достатнім для досягнення його мети, яка полягає не тільки в карі, а й виправленні обвинуваченого та запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому покарання за ч. 2 ст. 309 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. 
Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас доводи захисника з огляду на те, що ОСОБА_4 вчинив                              нове кримінальне правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів,                         будучи звільненим від відбування покарання з випробуванням за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК; суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання, застосував більш сприятливий для засудженого принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком відповідно до ч. 1 ст. 71 КК, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для призначення засудженому менш тривалого строку покарання, ніж призначено судом. За таких обставин у цьому провадженні немає підстав вважати призначене покарання за ч. 2 ст. 309 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік явно несправедливим через суворість.
Крім того, Суд зауважує про безпідставність тверджень захисника в касаційній скарзі щодо призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 місяці на підставі приписів ст. 69 КК, оскільки застосування                         положень ст. 69 КК можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні                                двох обставин, які відповідають двом умовам, визначеним у законі: по-перше,   вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2  ст. 66 КК; по-друге, хоча б одна із них істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Водночас суди попередніх інстанцій встановили в цьому провадженні                    наявність лише однієї обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 - щире каяття.
Крім того, з огляду на те, що позбавлення волі встановлюється на строк від одного року (ч.2 ст. 63 КК), вказана вище касаційна вимога захисника не узгоджується із приписами ч. 1 ст. 69 КК відповідно до яких суд не має права призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Отже, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою                       судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє                                  у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                      ОСОБА_3