ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 березня 2025 року
м. Київ
 
справа № 2-7/1993
провадження № 61-15728св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,                 Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 
особа, яка подала апеляційну скаргу, -  ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Історія справи
У травні 1992 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                       ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину жилого будинку і його поділ. 
В обґрунтування позову посилалась на те, що у 1974 році її батьки                ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, придбали 21/100 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Цей будинок належав їм на праві спільної сумісної власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на 10,5/100 частин спірного будинку. Спадкоємцями за законом після її смерті є позивачка та її батько (відповідач). Вона прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління спадковим майном та прописана у будинку. 
Однак, 12 грудня 1989 року ОСОБА_2 у Полонській державній нотаріальній конторі отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 21/100 жилого будинку з надвірними спорудами.
У 1991 році відносини з батьком погіршились, він почав виганяти її з будинку. 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право на 5,25/100 частин у житловому будинку та визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом.
Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року позов задоволено.
Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане 12 грудня 1989 року на ім`я ОСОБА_2 . Полонською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2244 на 21/100 жилого будинку з надвірними спорудами. 
Визнано право власності на спадкове майно за законом, яке складається із житлового будинку і надвірних споруд в розмірі 5,25/100, що знаходиться в                               АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 і виділено їй у власність кімнату 2-5 пл.10,8 кв. м, коридор 2-6 пл. 9,5 кв. м, 5,25 коридору 2-1 пл. 1,43 кв. м, коридор 2-2 пл. 4,6 кв. м, веранди П пл. 0,75 кв. м, 5,25 прибудови пл. 1,49 кв. м, підвал б-б пл. 8,6 кв. м. 
Виділено ОСОБА_2 у власність 15,75/100, що складається із кухні 2-3 пл. 10,7 кв. м, кімнати 2-4 пл. 16,7 кв. м, 15,7 коридору 4,27 кв. м, 15,75 веранди П пл. 2,25 кв. м, 15,75 прибудови «а» пл. 4,48 кв. м, підвал «б» пл. 6,1 кв. м. Частину коридору, веранди П і прибудову залишено в загальному користуванні. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за долю, що перевищує її долю, 5 296 крб. Витрати на переобладнання на ізольовані частини покладено на ОСОБА_1 .
06 травня 2024 року ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права та інтереси, звернулася до суду з апеляційною скаргою на вказане рішення суду.
В апеляційній скарзі заявницею також порушено питання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення.
 
В обґрунтування поважності підстав для поновлення строку на оскарження судового рішення ОСОБА_3 посилалась на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 1987 року вона є власницею частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Іншими співвласниками будинку на цей час є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . У березні 2024 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до неї та ОСОБА_6 про виділ у натурі частки із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності на окреме домоволодіння (цивільна справа № 681/325/24). 
 
З матеріалів, долучених до вказаної позовної заяви ОСОБА_5 , які    ОСОБА_3 отримала 10 квітня 2024 року, їй стало відомо про рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року у справі № 2-7/1993. 
 
Вказувала, що при вирішенні спору про виділ ОСОБА_1 та                         ОСОБА_2 у власність частини будинку, її не було залучено до розгляду справи № 2-7/1993, чим порушено її права та інтереси як співвласниці спірного нерухомого майна. 
 
14 травня 2024 року Хмельницьким апеляційним судом до Полонського районного суду Хмельницької області направлено запит про витребування справи № 2-7/1993.
 
16 травня 2024 року до Хмельницького апеляційного суду надійшла відповідь Полонського районного суду Хмельницької області про те, що справа                     № 2-7/1993 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом знищена за закінченням строків зберігання. Оригінал рішення вищевказаної справи знаходиться в архіві Полонського районного суду Хмельницької області.
 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 травня 2024 року матеріали, зазначені як додаток до апеляційної скарги, та копію апеляційної скарги                      ОСОБА_3 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від   22 січня 1993 року у справі № 2-7/1993 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину будинку та встановлення порядку користування майном, направлено до Полонського районного суду Хмельницької області для ініціювання питання про відновлення втраченого судового провадження.
 
Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 05 вересня                      2024 року у відновленні втраченого судового провадження по цивільній справі                         № 2-7/93 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину будинку та встановлення порядку користування майном відмовлено. Роз`яснено учасникам справи право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів.
 
Вказана ухвала набрала законної сили 23 вересня 2024 року. 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року залишено без задоволення та відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року у справі                               № 2-7/1993.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що, відповідно до вимог частини першої статті 291 ЦПК України 1963 року в редакції, що діяла на час ухвалення судом оскаржуваного рішення, апеляційна скарга мала бути подана на нього у строк до 02 лютого 1993 року (враховуючи дату його проголошення - 22 січня 1993 року).
ОСОБА_3 пропустила строк на апеляційне оскарження.
Крім цього, апеляційний суд вказав, що заявниця звернулась до суду з апеляційною скаргу зі спливом більше 30 років з моменту постановлення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення. Заявлені нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду є непереконливими та необґрунтованими, а поновлення цього строку призведе до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу правової визначеності.  
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
20 листопада 2024 року    ОСОБА_3 через засоби поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року.
В касаційній скарзі заявниця просить скасувати вказану ухвалу, а справу направити до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом апеляційної інстанції з порушенням норм цивільного процесуального права, без повного дослідження усіх обставин, що мають значення для справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
17 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з відзивом на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року відкрито провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
27 січня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала Хмельницького апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
 
Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 КПК України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, у межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду (Volovik v. Ukraine, № 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
 
У рішенні у справі «Беллет проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 року ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права».
 
Отже, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до вимог частини першої статті 291 ЦПК України 1963 року в редакції, що діяла на час ухвалення судом оскаржуваного рішення, апеляційна скарга мала бути подана на нього у строк до 02 лютого 1993 року (враховуючи дату його проголошення - 22 січня 1993 року).
Зазначив, що ОСОБА_3 пропустила строк на апеляційне оскарження.
Також апеляційний суд вказав, що заявниця звернулась до суду з апеляційною скаргою зі спливом більше 30 років з моменту постановлення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення. Заявлені нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду є непереконливими та необґрунтованими, а поновлення цього строку призведе до порушення вимог статті 6 Конвенції та принципу правової визначеності. 
Проте, із вказаними висновками суду апеляційної інстанції погодитися неможливо з наступних підстав.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
 
Згідно з пунктом 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - Закон № 2147-VIII), судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У пункті 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Отже, судові рішення, що ухвалені до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, однак до розгляду таких скарг застосовуються правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 908/1141/15-г.
 
За змістом частини третьої статті 289 ЦПК України 1963 року в редакції, що діяла на час постановлення рішення суду першої інстанції (далі - ЦПК України 1963 року), судові рішення місцевих судів оскаржувалися шляхом подання відповідних касаційних скарг.
 
Зокрема, вищевказаною нормою визначено, що касаційні скарги і касаційні подання на рішення районного (міського) суду, міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону подаються відповідно до Верховного Суду Республіки Крим, обласного, Київського і Севастопольського міських судів, військових судів регіонів, Військово-Морських Сил, а на рішення Верховного Суду Республіки Крим, обласного, Київського і Севастопольського міських судів, міжобласного суду та військових судів регіонів, Військово-Морських Сил- до Верховного Суду України.
 
Відповідно до частини першої статті 291 ЦПК України 1963 року касаційні скарги на рішення районних (міських) судів, міжрайонних (окружних) судів, Верховного суду Республіки Крим, обласного, Київського і Севастопольського міських судів, міжобласного суду, військових судів може бути подано протягом десяти днів з наступного дня після проголошення рішення.
 
Законом України від 21 червня 2001 року № 2540-ІІІ «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», який набув чинності з 29 червня 2001 року, введено в дію порядок апеляційного перегляду судових рішень судів першої інстанції.
 
Як передбачено пунктами 3 і 5 Перехідних положень зазначеного Закону, цивільні справи, які до 29 червня 2001 року надійшли для касаційного розгляду, вирішуються в порядку, визначеному для розгляду апеляційних скарг, а рішення, які станом на 29 червня 2001 року набрали чинності, можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом трьох місяців.
Разом із тим, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) дійшов правового висновку, що загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі               № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) погодилася з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленим у постанові від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц, про те, що процедура апеляційного оскарження визначається за процесуальними правилами, які діють на момент подання апеляційної скарги, а не на час ухвалення оскарженого рішення.
Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтверджувала, зокрема у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), застосування правил, передбачених пунктом 13 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, щодо строків оскарження судових рішень, ухвалених судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, тобто до 15 грудня 2017 року.
 
Ураховуючи, що апеляційна скарга була подана ОСОБА_3 06 травня                 2024 року, то апеляційний суд при вирішенні питання щодо можливості відкриття апеляційного провадження у справі повинен був керуватися нормами ЦПК України у редакції, що діяла на час подання апеляційної скарги, а не на час ухвалення оскарженого рішення (далі - ЦПК України).
 
У статті 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Зазначена норма визначає осіб, які наділені правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судовим рішенням вирішено питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки.
 
ОСОБА_3 не була залученою до участі у справі.
 
При таких обставинах необхідно приймати до уваги правовий висновок  Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18), відповідно до якого суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
Разом із тим, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України).
 
Строки на апеляційне оскарження у ЦПК України в редакції, чинній на час подання  ОСОБА_3 апеляційної скарги, визначені у статті 354 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої, частиною третьою 
статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
 
Частиною третьою статті 357 ЦПК України встановлено, що апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.
 
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу (частина четверта статті 357 ЦПК України).
 
Крім того, у пункті 4 частини першої статті 358 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
 
Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Оскільки, як зазначено вище,  ОСОБА_3 не була залученою до участі у справі, суд апеляційної інстанції при вирішенні питання про поновлення строкуповинен був дослідити поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, надавши оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.
 
Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
 
При цьому слід приймати до уваги, що право на апеляційне оскарження судового рішення напряму залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції (див. постанову Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 755/4205/14ц).
 
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 , яка не була залучена до участі у цій справи (№ 2-7/1993), апеляційну скаргу на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року подала 06 травня 2024 року.
 
При цьому про існування справи № 2-7/1993 та наявність рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року вона дізналася лише 10 квітня 2024 року, отримавши його копію разом з іншими додатками до позовної заяви ОСОБА_5 у межах цивільної справи № 681/325/24.
 
Доказів на спростування цих обставин матеріали справи не містять. 
 
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції на зазначене належної уваги не звернув та, застосувавши норми частини першої статті 291 ЦПК України 1963 року, що діяла на час ухвалення судом оскаржуваного рішення, помилково вважав, що апеляційна скарга мала бути подана на зазначене рішення суду у межах строків, визначених саме цією процесуальною нормою.
 
При цьому, з огляду на положення частини першої статті 354 ЦПК України, слід приймати до уваги, що з часу, коли ОСОБА_3  дізналась про справу № 2-7/1993 та отримала копію рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року (10 квітня 2024 року) та до дня подання апеляційної скарги(06 травня 2024 року) пройшло менше тридцяти днів. 
Посилання апеляційного суду на те, що заявниця звернулась до суду з апеляційною скаргу зі спливом більше 30 років з моменту постановлення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення само по собі не може бути належним обґрунтуванням відмови у поновленні пропущеного процесуального строку, оскільки питання поважності пропуску такого строку з урахуванням необізнаності  ОСОБА_3  про наявність судового спору та часу отримання судового рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції належним чином не досліджувалось.
Крім того, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що апеляційний суд, встановивши, що підстави, вказані ОСОБА_3 у заяві про поновленні пропущеного строку не є поважними, в порушення приписів частини третьої статті 357 ЦПК України не залишив апеляційну скаргу без руху та не роз`яснив заявниці її право протягом десяти днів вказати інші підстави для поновлення строку, а відразу відмовив у відкритті апеляційного провадження.
 
Отже, суд апеляційної інстанції не встановив всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
У частині четвертій статті 406 та частині шостій статті 411 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
З огляду на викладене наявні підстави для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
 
Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                              А. Ю. Зайцев 
 
 Є. В. Коротенко 
 
 В. М. Коротун
 
 М. Ю. Тітов