ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 лютого 2025 р. 	Справа № 440/5178/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Макаренко Я.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2024 (суддя Кукоба О.О.; м. Полтава) по справі № 440/5178/24
за позовом   ОСОБА_1     
до  Головного управління ДПС у Полтавській області                     
про визнання протиправною та скасування вимоги,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Головного управління ДПС у Полтавській області (надалі також - відповідач, ГУДПС у Полтавській області) в якому просив суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.07.2023 №Ф-77069-51/1550-У.
Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що податковим органом без належних на те правових підстав визначено зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску, оскільки позивач, маючи у період з 14.11.2001 по 25.12.2023 статус фізичної особи-підприємця та здійснюючи відповідні підприємницьку діяльність, одночасно являвся отримувачем пенсії за вислугу років (як пенсіонер МВС), призначеної ще в серпні 1993 року, а також досяг загального пенсійного віку 60 років. При цьому, будь-які договори між позивачем та відповідачем про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні.  
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області від 12.07.2024 №Ф-77069-15/1550-У про сплату боргу (недоїмки).
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок). 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач перебував на обліку в ГУ ДПС у Полтавській області (Кременчуцька ДПІ) як фізична особа-платник податків з 14.11.2001 по 25.12.2023 на загальній системі оподаткування, в реєстрі страхувальників у ОСОБА_1 зазначена позначка "ФО - пенсіонер, який досяг пенсійного віку з 01.01.2018". Вказує, що положеннями чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства не передбачено звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування осіб, які отримують пенсію за вислугу років та не досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Відтак, згідно інтегрованої картки платника податків відображені нарахування єдиного внеску (технологічний код 71040000), а саме, 09.02.2018 в сумі 8448,00 грн за 2017 рік та 19.04.2018 в сумі 819,06 грн за січень 2018 року. Зазначена сума заборгованості, на переконання відповідача, є правомірною та відповідає чинному законодавству.
Позивач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відомостями з паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Автозаводським РВ КМУ УМВС України в Полтавській області /а.с. 9-10/.
Учасниками справи не заперечується, що позивач є пенсіонером та з серпня 1993 року отримує пенсію за вислугу років (як пенсіонер МВС), пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 /а.с. 11/.     
У період з 14.11.2001 по 25.12.2023 позивач був зареєстрований як фізична особа - підприємець, про що свідчать свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, видане 15.11.2001 Автозаводською районною радою міста Кременчука, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серія В03 №833674 та виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 27.12.2023 /а.с. 6-8/.
19.11.2001 позивача взято на облік як платника податків в Кременчуцькій ДПІ, а з 16.10.2003 також як платника єдиного внеску.
Згідно з інтегрованою карткою платника податків позивача відображені нарахування єдиного внеску (технологічний код 71040000), а саме:
- 09.02.2018 в сумі 8448,00 грн за 2017 рік;
- 19.04.2018 в сумі 819,06 грн за січень 2018 року.
12.07.2023 Головним управлінням ДПС у Полтавській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-77069-51/1550-У, якою позивача повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску у розмірі 8448,00 грн /а.с. 12 зі звороту/. 
Не погодившись з вимогою відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що необхідними умовами для застосування положень частини 4 статті 4 Закону №2464-VI є отримання особою статусу пенсіонера чи встановлення такій особі інвалідності, або досягнення нею віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та отримання відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги.
Оскільки з серпня 1993 року позивач отримує пенсію за вислугу років, при цьому 18.09.2011 він набув відповідно до статті 26 Закону №1058-IV загального пенсійного віку 60 років, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, як особа, що має право на отримання пенсії за віком та право перейти на таку пенсію, хоча таким правом й не скористався та надалі продовжує отримувати пенсію за вислугу років, не повинен був сплачувати спірний єдиний внесок. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні відносини урегульовані нормами Податкового кодексу України (надалі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі - Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно частини  4 статті 4 Закону 2464-VI (у редакції, що діяла до 01.01.2018) особи, зазначені у пункті 4 частини 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску виключно, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З 01.01.2018 Законом України "Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" внесено зміни до статті 4 Закону №2464-VI, якою передбачено наступне положення частини 4 статті 4 Закону особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
При цьому, згідно зі статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсіонером визнається особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом; пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) чоловіки мають право на пенсію за віком після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.
За правилами частини 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Отже, право чоловіків на пенсію за віком, що передбачене чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, пов`язується, зокрема, з досягненням 60 років.
Крім того, Законом України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі – Закон № 2262-XII) встановлено такі види пенсій: за вислугу років, по інвалідності, в разі втрати годувальника.
Згідно зі статтею 1 Закону № 2262-XII особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Відповідно до пункту «б» статті 12 Закону № 2262-XII (в редакції, чинній на час призначення пенсії позивачу) право на пенсію за вислугу років мають: 
а)  особи  офіцерського  складу,  прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби  та  військової  служби за контрактом,  особи  начальницького  і  рядового  складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі  служби  вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх  справ  20 років і більше;
б) особи офіцерського складу та особи середнього, старшого  вищого складу органів внутрішніх справ, які звільнені зі служби за віком, у зв`язку із хворобою,  скороченням  штатів  або  обмеженим станом здоров`я і на день звільнення досягли  45-річного  віку  та мають загальний трудовий стаж 25 календарних  років  і  більше,  з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба  або служба в органах внутрішніх справ. 
При цьому згідно зі статтею 7 Закону № 2262-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі, якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону № 1058-IV, призначається одна пенсія за її вибором.
Розглядаючи у системному взаємозв`язку вказані норми Законів № 1058-IV та № 2262-ХІІ, а також положення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI, досягнення пенсійного віку (визначеного статтею 26 Закону № 1058-IV) є загальним страховим ризиком, який вказує на втрату особою працездатності та передбачає право на отримання відповідного соціального забезпечення за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством.
У зв`язку з цим застрахована особа у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування замість обов`язку подальшої сплати внесків набуває право на отримання відповідних страхових виплат у вигляді пенсій (за наявності необхідного страхового стажу), що логічно виключає можливість покладення на неї обов`язку одночасної сплати єдиного внеску та є нормативно визначеною підставою для звільнення такої особи від його подальшої сплати.
Однак визначення статусу "пенсіонера за віком" передбачає необхідність отримання особою саме страхової виплати у формі пенсії. Водночас, із проаналізованих положень законодавства не можна зробити висновок про пряму нормативну вказівку щодо обов`язкового виду страхової виплати, яку повинна отримувати особа, що досягла пенсійного віку, для застосування норми про звільнення від сплати єдиного внеску.
Сьогоднішній стан системи пенсійного забезпечення, яке здійснюється в межах солідарно-накопичувальної системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (першого-другого рівнів), не передбачає прямого взаємозв`язку між розміром сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що розраховується і сплачується виходячи з нормативного закріплення бази у статті 7 Закону №2464-VI, та розміром пенсійних виплат.
Водночас, зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між особистою участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат. А тому, частина 4 статті 4 Закону №2464-VI передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування при досягненні віку, визначеного статтею 26 Закону №1058-IV, виключно на добровільних засадах.
Частина 1 статті 10 Закону № 1058-IV надає можливість особі, яка має одночасно право на різні види пенсії, обрати для призначення один із цих видів пенсії. 
Обраний особою, яка досягла пенсійного віку, вид пенсії може зумовлювати різницю у підходах до визначення її правового статусу лише у межах питань призначення і виплати відповідного виду пенсії.
Частинами 1, 2 статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства", заява №36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі "Ван Раалте проти Нідерландів" від 21 лютого 1997 року) (п.п. 48-49 рішення у справі "Пічкур проти України" від 07 листопада 2013 року, заява №10441/06).
Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року №14-рп/2004).
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні" пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.
Таким чином, різний вид пенсії, обраний згідно із законодавством особами, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду.
Варто зазначити, що застрахована особа у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування замість обов`язку подальшої сплати внесків набуває право на отримання відповідних страхових виплат у вигляді пенсій (за наявності необхідного страхового стажу), що логічно виключає можливість покладення на неї обов`язку одночасної сплати єдиного внеску та є нормативно визначеною підставою для звільнення такої особи від його подальшої сплати.
Аналогічна правова позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №814/779/17 та в подальшому підтримана в поставі Верховного Суду від 27.05.2022 у справі №826/6075/18.
Отже, необхідними умовами для застосування положень частини 4 статті 4 Закону №2464-VI є отримання особою статусу пенсіонера чи встановлення такій особі інвалідності, або досягнення нею віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та отримання відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги.
При цьому єдина підстава, за наявності якої вказані положення не підлягають застосуванню, - добровільна згода особи на участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналогічна позиція щодо застосування норм права висловлена у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №1640/2837/18.
Також варто звернути увагу на те, що Законом України від 03.10.2017 №2148-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" перше речення частини 4 статті 4 Закону № 2464-VI було викладено у новій редакції: "Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.".
В аспекті внесених змін слід відзначити, що запропонована редакція текстуально більш чітко окреслює коло осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, залежно від настання страхових ризиків, зумовлених досягненням пенсійного віку (загального, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, або спеціального, що зумовлює призначення пенсії за віком) та отриманням особою інвалідності, незалежно від виду призначеної та виплачуваної особі страхової виплати чи соціальної допомоги.
На підставі системного аналізу та з огляду на правовий зміст наведених вище положень законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що якщо фізична особа - підприємець мала право на пенсію за віком, але вибрала та отримувала раніше призначену пенсію за вислугу років, то така фізична   особа - підприємець має право на звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки вибір виду пенсії не позбавляє набутого права, що пов`язане з певним віком.
Отже, частина 4 статті 4 Закону № 2464-VI встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, будь-то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до статті 26 Закону №1058-IV. Цією нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску.
За викладених обставин та враховуючи, що з серпня 1993 року позивач отримує пенсію за вислугу років, при цьому, 18.09.2011 він набув відповідно до статті 26 Закону №1058-IV загального пенсійного віку 60 років, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що позивач, як особа, що має право на отримання пенсії за віком та право перейти на таку пенсію, хоча таким правом й не скористався та надалі продовжує отримувати пенсію за вислугу років, не повинен був сплачувати спірний єдиний внесок. 
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.
Згідно приписів статті 25 Закону №2464-VI передбачено, що рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
З урахуванням наведеного та беручи до уваги обставини, встановлені під час розгляду цієї справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність вимоги Головного управління ДПС у Полтавській області від 12.07.2024 №Ф-77069-15/1550-У про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 8448,00 грн та наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 ..  
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2024 по справі № 440/5178/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.А. Спаскін    Я.М. Макаренко