ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року	Львів	Справа № 380/11589/24 пров. № А/857/32395/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді:                                               Гудима Л.Я.,
суддів:                                                               Качмара В.Я., Кузьмича С.М.,
за участю секретаря судового засідання:             Кулабухової М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Кабінету Міністрів України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року, головуючий суддя – Кузан Р.І., судді – Морська Г.М., Сидор Н.Т., ухвалене о 13:40 год. у м. Львів, повний текст якого складено 22.11.2024 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, Державна екологічна інспекція України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду,-
                                                      В С Т А Н О В И В:
Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи - Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, Державна екологічної інспекції України, в якому просив стягнути з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01.11.2023 року по 30.04.2024 року в розмірі 345 457 (триста сорок п`ять тисяч чотириста п`ятдесят сім гривень) 98 копійок.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що станом на час звернення до суду у даній справі, рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №813/889/15 від 14.09.2015 року про поновлення позивача на роботі не виконано, позивач перебуває у вимушеному прогулі. Оскільки допущено затримку виконання судового рішення, позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення з 01.11.2023 року по 30.04.2024 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року адміністративний позов задоволено частково; стягнуто з Кабінету Міністрів України (місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул. Грушевсього, 12/2) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01.11.2023 року по 30.04.2024 року в розмірі 19 321 (дев`ятнадцять тисяч триста двадцять одну) гривню 90 копійок; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Кабінет Міністрів України оскаржили його в апеляційному порядку, які, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просять суд апеляційної інстанції: позивач – змінити рішення суду першої інстанції, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; Кабінет Міністрів України – скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
Свою апеляційну скаргу позивач мотивує тим, що сукупний розмір його середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за спірний період повинен становити 345 457,98 грн, відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Кабінет Міністрів України свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом попередньої інстанції здійснено невірне тлумачення статей 22-24, 235, 236 КЗпП України та статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», а також не враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10.10.2023 року у справі №826/17778/14.
В судовому засіданні представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги відповідача заперечив, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у поданій апеляційній скарзі.
Представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги позивача заперечив, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у своїй апеляційній скарзі.
Представник Державної екологічної інспекції України заперечив проти апеляційної скарги відповідача в частині, що позовні вимоги підлягають заявленню до третьої особи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року у справі №813/889/15 позов ОСОБА_1 задоволено повністю – визнано протиправним розпорядження Кабінету Міністрів України за №20-р від 21 січня 2015 року “Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної екологічної інспекції України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України); визнано протиправним наказ Державної екологічної інспекції України від 23 січня 2015 року №17-о «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної екологічної інспекції України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України)»; поновлено ОСОБА_1 на посаді Голови Державної екологічної інспекції України з 24 січня 2015 р.; стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 24450,23 грн; постанову в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3195,63 грн  звернуто до негайного виконання.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року апеляційні скарги Кабінету Міністрів України, Міністерства екології та природних ресурсів України, Державної екологічної інспекції України - залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року по справі №813/889/15 – без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 березня 2016 року касаційну скаргу Державної екологічної інспекції України задоволено частково - постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року в частині позовних вимог про стягнення з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу – скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції; в іншій частині постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року залишено без змін. 
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08 червня 2016 року у справі №813/889/15 позов ОСОБА_1 задоволено повністю - стягнуто з Державної екологічної інспекції України в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 23334,91 грн з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів. Постанову суду в частині стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 3195,63 грн допущено до негайного виконання.
В подальшому рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2024 у справі №1.380.2019.00212 стягнуто з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 15.09.2015 року по 31.03.2019 року в розмірі 820026,68 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2024 року апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі № 1.380.2019.002126 – без змін.
Також, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.04.2024 року у справі №380/25725/23 стягнуто з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 01.04.2019 року по 31.10.2023 року в розмірі 2 380 215,51 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2024 року апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.04.2024 року в адміністративній справі № 380/25725/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
На час розгляду справи рішення суду в справі № 813/889/15 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді не виконано.
Вважаючи, що з 14.09.2015 року позивач перебуває у вимушеному прогулі, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01.11.2023 року по 30.04.2024 року у розмірі 345 457,98 грн.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за період з 01.11.2023 року по 30.04.2024 року становить 19321,90 грн (148,63 грн х 130 днів). Оскільки справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ч.ч.1 і 2 ст.370 КАС України).
Відповідно до п.3 ч.1 ст.371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Згідно з ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Таким чином, законодавець передбачив обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а невідкладно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно ст.236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст.236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Предметом даного спору є стягнення з Кабінету Міністрів України середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за період з 01.11.2023 року по 30.04.2024 року.
Верховний Суд у постанові від 06.07.2023 року у даній справі вказав про правомірність висновків судів попередніх інстанцій стосовно того, що належним відповідачем у цій справі є Кабінет Міністрів України, оскільки відповідальним за затримку виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі є Кабінет Міністрів України як суб`єкт призначення. Верховний Суд також погодився з висновками судів про те, що саме Кабінет Міністрів України є уповноваженим органом, котрий виплачує середній заробіток у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.
Так, за приписами за приписами частини 1 статті 113, пункту 9-2 статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади і призначає на посади та звільняє з посад за поданням Прем`єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону України Про центральні органи виконавчої влади від 17 березня 2011 року №3166-VI (із змінами, внесеними згідно із Законом від 27 лютого 2014 року №795-VII) керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 19 цього Закону в редакції Закону від 10 грудня 2015 року №889-VIII керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 31 Закону України Про державну службу від 10 травня 2015 року №889-VIII рішення про призначення приймається на посаду державної служби категорії А суб`єктом призначення, визначеним Конституцією та законами України, у порядку, передбаченому Конституцією України, цим та іншими законами України.
Відповідно до пунктів 1, 10 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2017 року №275, Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.
Держекоінспекцію очолює Голова, який призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства про державну службу.
Отже, у розумінні статті 236 КЗпП України власником (уповноваженим органом), який має обов`язок видати наказ (розпорядження) про поновлення позивача на посаді Голови Державної екологічної інспекції України, є Кабінет Міністрів України, а відтак витрати по виплаті середнього заробітку за час затримки виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року у справі №813/889/15 повинен нести саме цей орган виконавчої влади.
Так, частиною першою статті 27 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.
За змістом абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 (із змінами, внесеними згідно з постановою Уряду №1266 від 26 вересня 2001 року) середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Абзацом 1 пункту 8 Порядку №100 (із змінами, внесеними згідно з постановою Уряду №1398 від 30 липня 1999 року) встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Згідно з абзацом 7 пункту 2 Порядку №100 (із доповненнями, унесеними згідно з постановою Уряду №1132 від 30 листопада 2005 року) у разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.
Відповідно до абзацу 8 пункту 2 Порядку №100 (із доповненнями, унесеними згідно з постановою Уряду №1132 від 30 листопада 2005 року) у разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.
Згідно з абзацом 1 пункту 10 Порядку №100 (із змінами, внесеними згідно з постановами Уряду №348 від 16 травня 1995 року, №1266 від 26 вересня 2001 року) у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
Абзацом 2 пункту 10 Порядку №100 (із змінами, внесеними згідно з постановою Уряду №1266 від 26 вересня 2001 року) передбачено, що, виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).
При цьому, колегія суддів враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1213, яка набула чинності 12 грудня 2020 року, положення пункту 10 Порядку №100 було виключено. 
Таким чином, у спірний період розрахунковою величиною для обрахунку середнього заробітку позивача має слугувати його середньоденна заробітна плата без коефіцієнтів підвищення заробітної плати.
Матеріалами справи підтверджено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2016 року у справі №813/889/15, яка набрала законної сили, на підставі довідки Державної екологічної інспекції України №11 від 20.04.2015 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за два місяці роботи, що передували звільненню, становила 148,63 грн.
Період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 01.11.2023 року по 30.04.2024 року складає 130 робочих днів.
Відтак, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про те, що загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за період з 01.11.2023 року по 30.04.2024 року становить 19321,90 грн (148,63 грн х 130 днів), через що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В частині решти доводів апеляційних скарг колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційні скарги на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
                                                   П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Кабінету Міністрів України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року у справі №380/11589/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	С. М. Кузьмич  	

Повний текст постанови складено 09.01.2025 року.