ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 372/4143/18
 
провадження № 61-13804св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації,
відповідачі: Обухівська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Романюк Ірина Іванівна, на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 02 квітня 2024 року у складі судді Зінченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., 
Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,

 

ВСТАНОВИВ:
 
Історія справи
 
У грудні 2018 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області» в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0027 та ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0028, з огляду на те, що вони відноситься до прибережної смуги р. Дніпро, та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 .
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 року позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації задоволено.
Визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації             від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0027 та ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0028.
Витребувано на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,24 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0064, яка розташована в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району.
 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 
2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області» в частині надання земельних ділянок ОСОБА_3 , ОСОБА_2 загальною площею 0,24 га для ведення індивідуального садівництва прийнято всупереч вимог статей 20, 59, 60, 84, 118, 149 ЗК України та статей 88, 89 ВК України.
Враховуючи те, що спірна земельна ділянка накладається на 100 метрову прибережну захисну смугу затоки Канівського водосховища на р. Дніпро, Обухівська районна державна адміністрація не є її розпорядником, а отже не мала права розпоряджатися землями, переданими у власність ОСОБА_3 , 
ОСОБА_5 , тому місцевий суд дійшов висновку, що існують правові підстави для витребування земельної ділянки, яка утворилась внаслідок об`єднання земельних ділянок ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , оскільки така вибула із власності держави поза волею власника.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації відмовлено.
Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що місцевим судом не було враховано, що р. Стугна є окремим водним об`єктом - малою річкою, а не затокою Канівського водосховища на р. Дніпро, навколо якої встановлюється прибережна захисна смуга шириною у 25 метрів. 
Враховуючи те, що витребувана місцевим судом земельна ділянка знаходиться поза межами захисної прибережної захисної смуги р. Стугна, тобто не є землею водного фонду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вона не може бути витребувана у добросовісного набувача, яким є ОСОБА_1 , а отже відсутні підстави вважати, що спірне розпорядження Обухівської районної державної адміністрації прийнято в супереч вимогам закону.
 
Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року скасовано і залишено в силі рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 року.
Суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційним судом не враховано, що згідно з інформацією, наданою Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 09 листопада 2018 року № 01-01/268, схеми накладення оспорюваних земельних ділянок встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223151000:06:014:0064 як у 2008 році, так і на час вирішення спору накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу затоки Канівського водосховища на річці Дніпро.
Суд взяв до уваги інформацію Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 07 листопада 2018 за № 17-08/2223, відповідно до якої водний об`єкт, що розташований поряд із земельною ділянкою з кадастровим номером 3223151000:06:014:0064, це природний водний об`єкт - затока річки Дніпро, яка утворилась після заповнення Канівського водосховища, як затоплення низинних ділянок заплави Дніпра і гирлової частини річки Стугна. Таким чином, суд виснував, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах законодавчо визначеної статтею 88 ВК України стометрової захисної смуги затоки Київського водосховища на річці Дніпро.
 
Короткий зміст вимог заявника
 
У грудні 2023 року    ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 року у цій справі, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 423 ЦПК України.
 
Зазначила, що на час ухвалення рішення судам не було відомо про докази, а саме: відповідь Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського               від 09 січня 2020 року, яка адресована на запит адвоката Савєльєва О. В., про те, що обсерваторія не володіє необхідними та достатніми матеріалами для того, щоб надавати остаточну і достовірну інформацію/висновок про гідрографічні характеристики та статус річки Стугна. Ця обставина на той час не була відома та не врахована судом у справі. З урахуванням зазначеного вважає, що мають місце нововиявлені обставини, які існували на час ухвалення судом рішення у справі, проте не були відомі суду.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень 
 
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 02 квітня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 вересня               2024 року, відмовлено у задоволенні заяви   ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 року.
 
Судові рішення мотивовані тим, що обставини, на які посилається заявник, як на нововиявлені, не спростовує факти, покладені в основу судового рішення і ці обставини не можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні та у розумінні статті 423 ЦПК України такими не являються, а тому суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
16 жовтня 2024 року через підсистему «Електронний суд» адвокат Романюк І. І., яка діє в інтересах    ОСОБА_1 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просила їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, невідповідність висновків суду в оскаржуваних судових рішеннях щодо змісту заявленої нововиявленої обставини, оскільки Центральна геофізична обсерваторія імені Бориса Срезневського не володіє необхідними та достатніми матеріалами для того, щоб надавати остаточну і достовірну інформацію/висновок про гідрографічні характеристики та статус річки Стугна. Суди не взяли до уваги правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду               від 03 лютого 2021 року у справі № 826/20239/16, від 21 жовтня 2020 року у справі № 726/938/18, тощо.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 13 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 
411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України, передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.
 
Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. 
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
 
Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина четверта, п`ята статті 423 ЦПК України). 
 
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
 
За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
 
Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.
 
Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.
 
Отже, процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення.
 
Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.
 
Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду лише тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 рокузалишено в силі постановою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року, тобто набуло статусу остаточного. 
 
Звертаючись до суду із заявою про перегляд рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 посилалася на лист Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 09 січня 2020 року, який адресований на запит адвоката Савєльєвої О. В., про те, що наявні у обсерваторії топографічні карти не відображають сучасної гідрографічної ситуації, тому надати більш точні дані про довжину р. Стугна, площу водозбору та точні координати розташування її гирла обсерваторія не має можливості. На думку заявника, вказана обставина є нововиявленою, існувала на час ухвалення судом рішення у справі, проте не була відома суду.
 
Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що вказана обставина не може вважатися нововиявленою та бути підставою для скасування остаточного судового рішення, оскільки не має істотного значення для розгляду справи та у разі її врахування не мала б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте. 
 
При вирішенні спору суди дійшли висновку про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги р. Дніпро на підставі різних доказів, яким надавали оцінку в їх сукупності. 
 
Крім інформації Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 07 листопада 2018 року про те, що водний об`єкт, що розташований поряд із земельною ділянкою, є природним водним об`єктом - затокою річки Дніпро, яка утворилась після заповнення Канівського водосховища, як затоплення низинних ділянок заплави Дніпра і гирлової частини річки Стугна, суд аналізував також дані, надані Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 09 листопада 2018 року № 01-01/268, схемою накладення оспорюваних земельних ділянок, якими встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223151000:06:014:0064 як у 2008 році, так і на час вирішення спору накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу затоки Канівського водосховища на річці Дніпро.
 
Тобто інформація про розташування земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги р. Дніпро, яку надавала Центральна геофізична обсерваторія імені Бориса Срезневського від 07 листопада 2018 року, не була єдиним доказом, який суд взяв до уваги ухвалюючи судове рішення, яке просить переглянути заявник. 
 
Отже, викладені у відповіді на запит адвоката від 09 січня 2020 року дані Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського про те, що наявні у обсерваторії топографічні карти не відображають сучасної гідрографічної ситуації і тому немає можливості надати більш точні дані про р. Стугна, не мають істотного значення для розгляду справи.
 
Таким чином, суди дійшли правильного висновку, що означена заявником обставина як нововиявлена жодним чином не вплинула б на вирішення спору, враховуючи іншу доказову базу, яка свідчить про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах законодавчо визначеної статтею 88 ВК України стометрової захисної смуги затоки Київського водосховища на річці Дніпро.
 
Таким чином, встановивши, що обставини, на які посилається заявник, як на нововиявлені, не спростовують факти, покладені в основу судового рішення і ці обставини не можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні та у розумінні статті 423 ЦПК України такими не являються, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, 
у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності 
від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, 
від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Романюк Ірина Іванівна, залишити без задоволення.
 
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 02 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович