ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року	Львів	Справа № 140/1304/24 пров. № А/857/16728/24	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Носа С. П., 
суддів –                                                            Кухтея Р. В., Коваля Р. Й.;

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року у справі № 140/1304/24 (головуючий суддя Денисюк Р. С., м. Луцьк) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,- 

                                                            ВСТАНОВИВ:

05 лютого 2024 року Волинським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення від 26.12.2023 № 262940013244 про відмову в призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобов`язання призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 17.02.2023 зарахувавши до стажу за вислугу років роботу позивача з 21.02.2001 по 27.06.2001, з 28.08.2001 по 30.05.2005, з 03.10.2006 по 24.10.2006, з 22.03.2007 по 02.10.2017, з 27.08.2020 по 11.11.2022.
В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що позивачу протиправно відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії (26 років 6 місяців). Позивач вважає, що ГУ ПФУ у Волинській області протиправно не зараховано до її спеціального стажу роботу на посаді медсестри з 21.02.2001 по 27.06.2001, з 28.08.2001 по 30.05.2005, з 03.10.2006 по 24.10.2006 на посаді психолога, з 22.03.2007 по 02.10.2007 та з 27.08.2020 по 11.11.2022 на посаді медсестри. Позивач зазначає, що на дату звернення за призначенням пенсії вона має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи, а тому, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788 зі змінами, позивач має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 26.12.2023 № 262940013244 про відмову у призначенні пенсії в частині обчислення спеціального стажу станом на 11.10.2017, без врахування рішення Конституційного суду України від 04.09.2019 № 2-р/2019. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.02.2023 про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605,60 грн.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивачем - ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано ті самі доводи, що і в обгрунтування позовних вимог. Крім того, апелянт заперечує висновок суду першої інстанції, що стаж за вислугу років після 11.10.2017 не повинен рахуватись і якщо у позивача станом на цю дату відсутній стаж за вислугу років то пенсію йому не повинні призначати.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено у справі незначної складності, суд апеляційної інстанції в порядку ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін з таких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років від 17.02.2023.
Рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 24.02.2023 № 262940013244 позивачу відмовлено в призначені пенсії за вислугу років в зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі №140/3596/23 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 24.02.2023 №262940013244 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років та зобов`язано ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.02.2023 про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 та період навчання згідно диплому НОМЕР_2 , до спеціального стажу – період роботи з 19.11.2009 по 20.02.2015.
На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі № 140/3596/23 ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та 26.12.2023 прийнято рішення №262940013244 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу (а.с. 12).  
В даному рішенні вказано, що пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було передбачено окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років з дотриманням певних умов, зокрема працівники охорони здоров`я за наявності спеціального стажу: 25 років – на 01.04.2015; 25 років 06 місяців – на 01.01.2016; 26 років 06 місяців – на 11.10.2017. Згідно наданих документів про стаж, страховий стаж становить 20 років 06 місяців 28 днів. Стаж роботи на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 – 18 років 1 місяць 07 днів.
До спеціального стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.08.1991: з 21.02.2001 по 27.06.2001 у ЗАТ «Український науково-практичний центр народної та нетрадиційної медицини», оскільки не встановлено його належність до закладів охорони здоров`я; період роботи з 28.08.2001 по 30.05.2005 у ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна», оскільки не встановлено його належність до закладів охорони здоров`я; період роботи з 22.03.2007 по 02.10.2007 у Державному агроекологічному університеті, оскільки вищий навчальний заклад не передбачений Переліком закладів і установ, що дає право на пенсію за вислугу років. 
Для врахування вищевказаних періодів до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років рекомендовано надати уточнюючі довідки, що підтверджують належність підприємств до закладів, визначених Переліком закладів і установ охорони здоров`я та соціального захисту, і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. 
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.
Положеннями   статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.91 №1788-XII   (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає   Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV  (далі - Закон № 1058-IV), який набрав чинності з 01.01.2004.
Статтею 8 Закону № 1058-IV   передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до пункту 2-1 Прикінцевих положень Закону   № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій»  мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст.   52,   54   та   55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Абзацами 1, 2 пункту 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148, встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  право на пенсію мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.04.2015 по 31.03.2016 - не менше 25 років 6 місяців; з 01.04.2016 по 31.03.2017 - не менше 26 років; з 01.04.2017 по 31.03.2018 - не менше 26 років 6 місяців; з 01.04.2018 по 31.03.2019 - не менше 27 років; з 01.04.2019 по 31.03.2020 - не менше 27 років 6 місяців; з 01.04.2020 по 31.03.2021 - не менше 28 років; з 01.04.2021 по 31.03.2022 - не менше 28 років 6 місяців; з 01.04.2022 по 31.03.2023 - не менше 29 років; з 01.04.2023 по 31.03.2024 - не менше 29 років 6 місяців; з 01.04.2024 або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII (далі – Закон №911-VIII). Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. 
За змістом рішення Конституційного суду України положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №911-VIII у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е, ж» статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Вказані норми пункту «а» статті 54, статті   55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII   зі змінами, внесеними   Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»  від 24.12.2015 № 911-VIII, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.
З 04.06.2019 при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е»  статті 55 Закону №1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.  
Згідно пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII та від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Тобто, особа, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.
Встановлено, що згідно рішення від 26.12.2023 № 262940013244 станом на 11.10.2017 стаж роботи позивача на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років становить 18 років 1 місяць 07 днів. Тобто,   обчислення спеціального стажу було здійснено станом на 11.10.2017, без врахування рішення Конституційного суду України від 04.09.2019.
Враховуючи, що позивач звернулася із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 17.02.2023, тобто після прийняття рішення Конституційного суду України від 04.06.2019, відповідач повинен був застосовувати положення пункту «е» частини 1 статті 55 Закону №1788 в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 26.12.2023 № 262940013244 позивачу протиправно відмовлено у призначенні пенсії з мотивів, викладених у цьому рішенні, а тому оскаржуване рішення в цій частині обгрунтовано скасовано.
Щодо позовних вимог про зарахування позивачу спеціального стажу, слід зазначити наступне.
З відомостей трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 вбачається, що така працювала, зокрема, у періоди: з 21.02.2001 по 27.06.2001 на посаді чергової медсестри по строковому трудовому договору у ЗАТ «Український науково-профілактичний центр народної та нетрадиційної медицини»; з 28.08.2001 по 30.05.2005 – в робочому апараті арбітражного керуючого в медико-санітарній частині медичною сестрою у ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна»; з 22.03.2007 по 02.10.2007 – медичною сестрою з дієтичного харчування  у Державному агроекологічному університеті.
Відповідно до розділу 2 Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту, і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі – Перелік № 909), право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, установ з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів.
Пунктами 1-1, 2 примітки до Переліку № 909 передбачено, що лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у навчальних закладах і установах, перелічених у розділі « 1. Освіта», відносяться до числа осіб, що мають право на пенсію за вислугу років. Робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Визначення поняття «заклад охорони здоров`я» міститься у статті 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» №2108-XII від 19.11.1992, згідно з якою це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.
Водночас, даною статтею визначено поняття медичної допомоги - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику, лікування та реабілітацію у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами та медичного обслуговування - діяльність закладів охорони здоров`я та фізичних осіб-підприємців, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку, у сфері охорони здоров`я, що не обов`язково обмежується медичною допомогою, але безпосередньо пов`язана з її наданням.
З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої пунктом «е» ч.1 ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пов`язане як з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, так і з посадою, яку обіймає працівник - лікарі та середній медичний персонал.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 № 385, затверджено Перелік закладів охорони здоров`я, серед яких такі заклади як «науково-профілактичний центр», «завод» та «університет» відсутні.   
Таким чином, хоча позивачка у спірні періоди з 21.02.2001 по 27.06.2001, з 28.08.2001 по 30.05.2005, з 22.03.2007 по 02.10.2007 і працювала на посаді медичної сестри, яка передбачена Постановою № 909, однак у закладах, які не передбачені Переліком № 909, тому такі періоди не можуть бути їй зараховані до спеціального страхового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55   Закону № 1788.
Щодо зарахування до стажу роботи за вислугу років періодів роботи з 03.10.2006 по 24.10.2006 та з 27.08.2020 по 11.11.2022, то такі не були не зараховані позивачу оскаржуваним рішенням пенсійного органу, а отже суд позбавлений можливості надати правову оцінку в цій частині. Таким чином, судом першої інстанції вірно відмовлено в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Саме до повноважень органів ПФУ віднесено зарахування певних періодів трудової діяльності до страхового та спеціального стажу для призначення пенсій, тоді як суд такі повноваження не може перебирати та здійснює лише функцію судового контролю за правомірністю рішень про призначення/відмову у призначенні пенсій.
Колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі скаржником не наведено жодних доводів в частині незгоди з незарахуванням судом першої інстанції до стажу роботи за вислугу років спірних періодів роботи.
Натомість, апелянт заперечує висновок суду першої інстанції, що стаж за вислугу років після 11.10.2017 не повинен рахуватись і якщо у позивача станом на цю дату відсутній стаж за вислугу років то пенсію йому не повинні призначати.
З цього приводу слід зазначити, що суд першої інстанції не зробив таких висновків у оскаржуваному рішенні, натомість суд вказав не неможливість задоволення позовних вимог за період після 11.10.2017, адже пенсійним органом не приймалось рішення про відмову в зарахуванні таких періодів до стажу позивача.
Крім того, апелянт в апеляційній скарзі розмірковує про можливість призначення пенсії за вислугу років працівникам інженерно-технічних складнів, однак з матеріалів справи не вбачається наявність у позивача стажу роботи на інженерно-технічних складах, а тому апеляційний суд не надає оцінки таким доводам апеляційної скарги.
Враховуючи дані обставини колегія суддів вважає, що винесене судом першої інстанції рішення, яким задоволено частково позовні вимоги, слід залишити без змін.
Згідно  ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвала суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 241, 250, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року у справі № 140/1304/24 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Р. Й. Коваль