ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2398/25 Справа № 243/5524/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Агеєва О. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 243/5524/24
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 ,
відповідачі Держава Україна, в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області,

розглянувши  у спрощеному позовному провадженні,  у порядку  ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2024 року, яке ухвалено суддею Агєєвою О.В. у місті Слов`янську Донецької області та повне судове рішення складено 11 листопада 2024 року, 

УСТАНОВИВ:

В липні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України, в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року, справа № 200/2191/23 визнано протиправною та скасовано постанову Авдіївського міського відділення Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 10 жовтня 2022 року № 14025/336749/449/25 про припинення щомісячної страхової виплати з 01 вересня 2022 року ОСОБА_1 . Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення щомісячної страхової виплати потерпілому ОСОБА_1 з 01 вересня 2022 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити щомісячну страхову виплату потерпілому ОСОБА_1 з 01 вересня 2022 року. Вказане судове рішення набрало законної сили 25 вересня 2023 року, видано виконавчий лист, відкрито виконавче провадження № 73152205 від 26 жовтня 2023 року. На теперішній час – статус виконавчого провадження – відкрито. У зв`язку з тим, що Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області допустив протиправні дії, йому довелось звертатись до судових та інших державних органів для захисту своїх прав.
У зв`язку з тривалим невиконанням Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області вказаного рішення суду, позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду с заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в порядку ст. 382 КАСУ.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2024 року в справі № 200/2191/23 суд задовольнив заяву ОСОБА_1 та встановив судовий контроль за виконанням судового рішення у справі № 200/2191/23 шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подати до Донецького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року у справі № 200/2191/21 протягом 30 днів з дня отримання ухвали суду.
Не дивлячись на це, судове рішення в справі № 200/2191/23 до теперішнього часу відповідачем не виконане. Судом тричі неприймалися звіти Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про виконання рішення суду, оскільки вони не містили доказів про виконання рішення суду, та відповідача тричі було зобов`язано надати звіти про виконання рішення суду. на даний час рішення не виконано.
Протиправні дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призвели до того, що позивачу було припинено страхові виплати. Тобто органом державної влади порушено гарантовані Конституцією України та законами України право на соціальний захист (ст..46 Конституції), право на достатній життєвий рівень для себе, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст..48 Конституції), право на соціальний захист у зв`язку з втратою працездатності від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV), право на мирне володіння майном ( Стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). У зв`язку з порушенням прав позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у його душевних стражданнях, які виражаються у відчутті тривоги, розпачу, стресу, пов`язаному з тим, що він, будучи особою, яка отримала травму на виробництві, був позбавлений права на отримання страхових виплат на протязі тривалого часу ( більше ніж півтора роки). Як встановлено судом у справі № 200/2191/23 позивачу протиправно припинено щомісячні страхові виплати з 01 вересня 2022 року. Станом на теперішній час відповідачем не відновлено його право в повному обсязі, оскільки не виплачена сума заборгованості за страховими виплатами.
Тобто майже два роки позивач був позбавлений права на належний соціальний захист та не отримував страхові виплати. Протиправними діями в Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області були порушені звичайні життєві зв`язки позивача, оскільки він вимушений був звертатися за консультаціями до юристів, апотім до судових органів та до виконавчої служби за захистом своїх прав, тобто докладати додаткових зусиль для відновлення його прав. Порушення його прав носить триваючий характер - більше півтора року. Весь цей період позивач відчував постійний стрес, напругу, пригнічення з приводу свавілля, яке застосовано державним органом до нього. Він відчув глибоке розчарування в існуючій системі соціального захисту, оскільки працював на шкідливому виробництві, де значно погіршив своє здоров`я та відчув на собі знехтування з боку держави в особі органу пенсійного фонду. На теперішній час позивач продовжує відчувати моральні страждання, пригнічення та розчарування, оскільки його порушені права Відповідачем не поновлені в повному обсязі, заборгованість зі страхових виплат не виплачена, судові витрати, що він зазнав у зв`язку із захистом своїх прав, досі не відшкодовані відповідачем.
Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області протиправно припинив виконання покладених на нього повноважень, це спричинило те, що було порушено майновий інтерес позивача у розмірі страхової суми за період з 01 вересня 2022 року по липень 2024 року (щомісячно по 6 148,22 грн, загалом більше 129 000 грн ), які позивач не отримав вчасно з вини відповідача1. Ця сума є для позивача значною шкодою, зважаючи на те, що позивач був позбавлений виплат у важкий час - період воєнного стану. протиправно припинив виконання покладених на нього повноважень, це спричинило те, що було порушено майновий інтерес позивача у розмірі страхової суми за період з 1 вересня 2022 року по липень 2024 року (щомісячно по 6 148,22 грн, загалом більше 129 000 грн), які позивач не отримав вчасно з вини відповідача1. Ця сума є для позивача значною шкодою, зважаючи на те, що позивач був позбавлений виплат у важкий час - період воєнного стану. протиправно припинив виконання покладених на нього повноважень, це спричинило те, що було порушено майновий інтерес позивача у розмірі страхової суми за період з 1 вересня 2022 року по липень 2024 року (щомісячно по 6 148,22 грн, загалом більше 129 000 грн), які позивач не отримав вчасно з вини відповідача1. Ця сума є для позивача значною шкодою, зважаючи на те, що позивач був позбавлений виплат у важкий час - період воєнного стану.
Право мирно володіти своїм майном (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод) то розмір відшкодування за кожне порушене право людини і громадянина, яке було гарантоване Державою, але порушене органом державної влади, позивач оцінює у розмірі гарантованої державою мінімальної заробітної плати, яка встановлена ЗУ «Про державний бюджет на 2024 рік» (8 000 грн).
Отже, розмір моральної шкоди, яку зазнав позивач протягом більше ніж півтора року, він оцінює у 32 000 грн (8 000 грн х 4 порушених права) .
Оцінюючи моральну шкоду, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, позивач спирається на можливість застосування аналогії закону, оскільки іншими законами, наприклад ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року (стаття 13) розмір моральної шкоди вираховується саме із застосуванням такого критерія , як мінімальна заробітна плата.
Вважає, що розмір моральної шкоди 32 000 грн не є надмірним, з урахуванням того, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини відшкодування у розмірі 32 000 грн не є надмірним, оскільки у випадку порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції розмір відшкодування зазвичай становить 1500-3000 євро.
Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою грошових коштів з єдиного казначейського рахунку України на його користь моральну шкоду в розмірі 32 000 грн. у зв`язку з припинення щомісячної страхової виплати з 01 вересня 2022 року.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач Головне управління пенсійного фонду України в Донецькій області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.
Також, посилається на те, що позивачем по справі не надано належних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, завдання шкоди його здоров`ю, чи завдання йому інших втрат немайнового характеру з яких можливо обрахувати розмір компенсації та характер і обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені позивачкою. Сам лише факт порушення прав позивачки не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05.06.2023 року, справа № 200/2191/23 визнано протиправною та скасовано постанову Авдіївського міського відділення Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 10 жовтня 2022 року № 14025/336749/449/25 про припинення щомісячної страхової виплати з 01 вересня 2022 року ОСОБА_1 . Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення щомісячної страхової виплати потерпілому ОСОБА_1 з 01 вересня 2022 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити щомісячну страхову виплату потерпілому ОСОБА_1 з 01 вересня 2022 року. Вказане судове рішення набрало законної сили 25 вересня 2023 року, видано виконавчий лист, відкрито виконавче провадження № 73152205 від 26 жовтня 2023 року.
Враховуючи наявність судового рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року по справі 200/2191/23, яке набрало законної сили, та якими визнано протиправними дії та бездіяльність відповідача, а також невиконання управлінням пенсійного фонду судових рішень впродовж тривалого часу, свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дій відповідача вже доведена, а вина в даному випадку презюмується і тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, тим більше, що невиплата пенсії позивачу є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що йому завдано втрат немайнового характеру.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумарність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17, провадження № 12-208гс18 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110цс18, вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, провадження № 14-261цс19 вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення.
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року, справа № 227/2918/19, порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Враховуючи наявність судового рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року по справі 200/2191/23, яке набрало законної сили, та якими визнано протиправними дії та бездіяльність відповідача, а також невиконання управлінням пенсійного фонду судових рішень впродовж тривалого часу, свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дій відповідача вже доведена, а вина в даному випадку презюмується і тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, тим більше, що невиплата пенсії позивачу є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що йому завдано втрат немайнового характеру.
Звертаючись з позовом до Управління Пенсійного Фонду Донецької області, позивач визначив розмір відшкодування моральної шкоди сумі 32 000 грн та вважає, що така шкода була йому заподіяна саме не нарахуванням та невиплатою пенсії, внаслідок чого він не мав можливості в повні мірі реалізувати свої звички та бажання, вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та не мав іншого ефективного способу захистити порушене право.
В пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне – за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого – спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Протиправна відмова відповідача Управління Пенсійного фонду України Донецької області в перерахунку позивачці пенсії за віком, є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, який змушений був звертатися за правовою допомогою та відстоювати свої порушені права в суді.
Саме по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень його прав, шляхом ухвалення судами рішень на його користь, не може позивачу компенсувати немайнових втрат, оскільки позивач був змушений звертатися до суду, докладати зусиль для організації свого життя та відчував безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.
Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, колегія суддів вважає доведеним факт завдання позивачу відповідачем в особі Управління Пенсійного Фонду України Донецької області, моральної шкоди з урахуванням позбавлення позивача пенсії та інших вищезазначених обставин, зокрема тривалості неправомірних дій відповідача, необхідності постійного пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, невиконання судового рішення, що призводило до погіршення стану здоров`я, відчуття страху за своє майбутнє, приниження гідності, постійного стресу.
Колегія суддів також враховує, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку органів державної влади завжди викликають негативні емоції.
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , суд першої інстанції враховув обставини справи, ступінь вини відповідача - Управління Пенсійного Фонду Донецької області, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, норми статті 23 ЦК України, дійшов правильного висновку про те, що сума 10 000 грн буде достатньою і розумною компенсацією такої шкоди. Крім того, такий розмір відповідає характеру правопорушення, яке вчинене органом державної влади.
На підставі наведеного вище колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість та недоведеність позивачу заподіяння йому моральних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що діями відповідача Управління Пенсійного Фонду України Донецької області позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, порушенні життєвих планів, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, нервових розладах та перевтомленні, у психологічному дискомфорті та значному порушенні душевної рівноваги, яке виразилося у почуттях постійного відчаю, турботливості, тривозі, роздратованості, в почуттях страху перед майбутнім, пригноблювання та порушення сну. У зв`язку неправомірними діями Управління Пенсійного Фонду України Донецької області позивач постійно має контролювати такі дії, звертатися до суду за захистовм своїх прав, що перешкоджає повноцінному спілкуванню з близькими, родичами, друзями та знайомими. Позивачу потрібні додаткові зусилля для організації свого життя, що постійно негативно впливає на його душевний стан та є причиною його моральних страждань.
Колегія суддів зауважує, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 18 березня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: