ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2025 р. 	Справа № 440/17478/23	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна) від 14.05.2024 року по справі № 440/17478/23
за позовом                  ОСОБА_1  
до                 Головного управління Національної поліції в Полтавській області                         
про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області, яка полягає у непроведенні виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби в поліції з 01.10.2020 по 10.11.2023 з урахуванням положень пункту 1 статті 117 КЗпП України за 182 робочих дні;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби в поліції з 01.10.2020 по 10.11.2023 з урахуванням положень пункту 1 статті 117 КЗпП України за 182 робочих дні та виходячи з розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача за календарний день 579,76 грн х 182 дні = 105516,32 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2024   адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних при звільненні сум.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних при звільненні сум у розмірі 124069,31 грн.
У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 у справі № 440/17478/23 та по справі № 440/18793/23 абсолютно ідентичні, що на думку відповідача є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.  Клопотання відповідача про залишення позовної заяви від 09.05.2024 не було розглянуто судом, адже за результатами його розгляду не було внесено жодного процесуального документа. Також вказує, що залежно від розміру невиплачених звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, але не більше ніж за 6 місяців. Отже, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Позивач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 29.09.2020 № 427о/с "По особовому складу" майора поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління 30.09.2020 звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу) Закону України "Про Національну поліцію". Вислуга років станом на 30.09.2020 складає 14 років 01 місяць 25 днів, у пільговому обчисленні - 14 років 09 місяців 17 днів. Має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 14 років. Встановлено премію за вересень 2020 в розмірі 76,406%. При звільненні має право на отримання грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку в кількості 29 календарних днів /а.с. 135/.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2022 у справі № 440/7121/22 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не включення при розрахунку ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції індексації грошового забезпечення у розмірі 1069,94 грн. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням фактично сплачених сум) ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції з урахуванням індексації грошового забезпечення у розмірі 1069,94 грн.
Наведене судове рішення набрало законної сили 17.10.2023.
На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2022 у справі № 440/7121/22 Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області нараховано позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в поліції з урахуванням індексації грошового забезпечення у розмірі 6025,17 грн, яку виплачено з 14.12.2023, що підтверджується платіжною інструкцією № 3593 від 12.12.2023 з відміткою органу Казначейства про оплату 14.12.2023 /а.с.145/.
Крім того, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.03.2023 у справі №440/201/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік та за 2018 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік та за 2018 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Наведене судове рішення набрало законної сили 17.08.2023.
На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.03.2023 у справі № 440/201/23 Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області нараховано позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки у розмірі 14496,06 грн, яку виплачено 10.11.2023, що підтверджується платіжною інструкцією № 3271 від 08.11.2023 з відміткою органу Казначейства про оплату 10.11.2023 /а.с. 54/.
Вважаючи свої права порушеними внаслідок затримки відповідачем виплати грошового забезпечення при розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення строку розрахунку при звільненні встановлений під час судового розгляду, повний фактичний розрахунок з позивачем здійснено лише 14.12.2023. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом застосовано диференційований підхід, спірний період стягнення середнього заробітку в цій справі умовно поділив на 2 частини: з 01.10.2020 (з наступного дня після звільнення) по 18.07.2022 (656 календарних днів) та з 19.07.2022 по 14.12.2023 (514 календарних днів).  За період з 01.10.2020 по 18.07.2022 застосував принцип співмірності, а за період з 19.07.2022 по  14.12.2023 обмеження в 6 місяців визначене ст. 117 КЗпП (в редакції чинній станом на 19.07.2022).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Стосовно доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, з тих підстав, що  позовні вимоги у справі № 440/17478/23 та справі № 440/18793/23 абсолютно ідентичні, колегія суддів зазначає таке.
Мотивувальна частина рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2024 містить мотиви та обґрунтування відмови такого клопотання.
Крім того, ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 об`єднано в одне провадження адміністративну справу № 440/17478/23 та адміністративну справу №440/18793/23. Присвоєно об`єднаній адміністративній справі загальний №440/17478/23. Вирішено подальший розгляд та вирішення адміністративних позовів здійснювати у межах об`єднаної адміністративної справи № 440/17478/23.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстав для залишення позовної заяви без розгляду немає. 
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 2 ст. 117 КЗпП України встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Нова редакція ст. 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.
Так, за усталеною практикою застосування положень ст. 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, та сформований з урахуванням того, що редакція ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
У той же час, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
При цьому, за висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постановах від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій ст. 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього, що і було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення від 14.05.2024 у даній справі.
Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, на виконання рішень Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2022 у справі № 440/7121/22 та від 17.03.2023 у справі № 440/201/23 Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області нараховано та виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в поліції з урахуванням індексації грошового забезпечення у розмірі 6025,17 грн та грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки у розмірі 14496,06 грн.
Повний фактичний розрахунок з позивачем здійснено лише 14.12.2023 (10.11.2023 - здійснена часткова виплата необхідної суми при звільненні).
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного  висновку, про те, що на день звільнення позивача, відповідачем не було здійснено повного розрахунку при звільненні, що тягне за собою відповідальність визначену статтею 117 КЗпП.
Водночас, стосовно розрахунку середньоденної заробітної плати позивача, колегія суддів зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), відповідно до підпункту "л" пункту 1 якого визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
У відповідності до п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 30.09.2020, його середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат за попередні два місяці роботи, тобто за серпень 2020 та липень 2020.
Посилання відповідача на те, що двома останніми календарними місяцями перед звільненням є серпень та вересень 2020, не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на те, що 30.09.2020 позивача звільнено зі служби, тобто вересень 2020 є місяцем звільнення, в той час як п. 2 Порядку №100 визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 
В даному випадку подія, тобто звільнення позивача відбулося в вересні 2020 року, а два попередні місяці, які передують такій події (звільненню) є серпень 2020 та липень 2020 року.
Відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за липень/серпень 2020 року, за липень 2020 - 17956,96 грн. за серпень 2020 - 17951,98 грн.
Враховуючи, що загальна кількість календарних днів: у липні 2020 року - 31 календарний день, у серпні 2020 року - 31 календарний день, середньоденний заробіток складає 579,18 грн. (35908,94/62).
Отже, здійснюючи диференційований підхід до розрахунку суми середнього заробітку, спірний період стягнення середнього заробітку в цій справі умовно варто поділити на 2 частини: з 01.10.2020 (з наступного дня після звільнення) по 18.07.2022 (656 календарних днів) та з 19.07.2022 по 14.12.2023 (514 календарних днів).
За період з 01.10.2020 по 18.07.2022 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 656 день х 579,18 грн (середньоденне грошове забезпечення) = 379942,08 грн.
Тоді, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 20521,23 грн/379942,08 грн (сума виплаченого грошового забезпечення за платіжною інструкцією №3593 від 12.12.2023 /а.с. 145/ та платіжною інструкцією № 3271 від 08.11.2023 /а.с.54/) / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,054.
З урахуванням зазначеного, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні та з урахуванням принципу співмірності повинно становити 20516,87 грн (579,18 грн х 656 календарних днів х 0,054).
Щодо періоду з 19.07.2022 колегія суддів зазначає наступне.
Так, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги та стягуючи на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби, виходив із встановленого обмеження у шість місяців, без застосування принципу співмірності, та провівши розрахунок дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку у сумі 124069,31 грн.
З цього приводу, колегія суддів зазначає про необхідність врахування актуальної позиції Верховного Суду зі спірного питання.
Так, у від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 Верховний Суд, проаналізувавши попередні висновки судів касаційної інстанції, дійшов наступних висновків.
Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, наведений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, був обґрунтований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Така позиція була обумовлена також тим, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Крім того, враховано, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Указане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.
Отже, саме з урахуванням того, що ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах підлягали застосуванню критерії зменшення розміру середнього заробітку за час
У той же час, із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності, та одночасно шляхом внесення змін до ст. 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями, усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку.
Таким чином, у спорах щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належить враховувати норми ст. 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм ст. 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Вищевикладене, спростовує доводи апелянта з приводу зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стосовно періоду з 19.07.2022 слід також враховувати положення чинної редакції ст. 117 Кодексу законів про працю України, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Отже, беручи до уваги наведене вище, за період з 19.07.2022 розрахунок суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід проводити проведено шляхом множення кількості днів затримки в межах шести місяців на розмір середньоденної заробітної плати без зменшення отриманого результату.
Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за шість місяців складає 184 календарні дні.
Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 184х579,18=106569,12 грн.
При цьому, підстави для зменшення розміру суми середнього заробітку, враховуючи актуальну позицію Верховного Суду, із застосуванням принципів співмірності та пропорційності, відсутні.
Отже загальна сума середнього заробітку повинна становити 106569,12+ 20516,87 =127085,99 грн.
На підставі викладеного, колегія суддів зазначає про помилковість обрахунку середньоденної заробітної плати, що призводить до зміни в розрахунку кінцевої суми стягнення, однак у даному виходячи з положень ч. 1 ст. 308 КАС України, слід враховувати, що рішення суду першої інстанції переглядається за апеляційної скаргою відповідача в частині задоволених позовних вимог, а саме щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку у розмірі 124069,31 грн.
Так, урахуванням позиції Верховного Суду принципи співмірності та пропорційності підлягає застосуванню лише при розрахунку середнього заробітку за період до 19.07.2022, натомість з 19.07.2022 стягнення сум хоча і обмежено шістьма місяцями, втім розрахунок проводиться шляхом множення кількості днів затримки в межах шести місяців на розмір середньоденної заробітної плати без зменшення отриманого результату.
Разом з тим, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржується.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, з наведених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2024 по справі № 440/17478/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	І.С. Чалий 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.В. Катунов    І.М. Ральченко