УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/1196/24 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О. 
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Микитюк О.Ю., Павицької Т.М.,
з участю секретаря 
судового засідання         Смоляра А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 278/1196/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Сірої Аліни Василівни на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 червня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 червня 2024 року, ухвалені під головуванням судді Татуйка Є.О. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 5000,00 доларів США та судові витрати.
Позов мотивував тим, що 26 січня 2020 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого він надав відповідачу у позику 5000,00 доларів США під 3,5 % місячних. Розпискою ОСОБА_2 підтвердив, що отримав від позивача кошти. Сторони домовились, що позичальник зобов`язується їх повернути у строк до 31 грудня 2020 року. Однак станом на 29 лютого 2024 року ОСОБА_2 кошти не повернув, уникає спілкування, на телефонні дзвінки не відповідає. Враховуючи наведене просив позов задовольнити.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11 червня 2024 року позов задоволено повністю та вирішено питання судових витрат.
Додатковим рішення того ж суду від 21 червня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13 000,00 грн.
Не погодившись з цими рішеннями, представник відповідача – адвокат Сіра А.В. подала апеляційну скаргу, де просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, а також вирішити питання судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу та по сплаті судового збору.
Апеляційна скарга мотивована тим, що основне судове рішення та додаткове рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки ухвалені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені у них, не відповідають обставинам справи. 
Зазначає, що увідзиві на позовну заяву було вказано, що на виконання зобов`язань за договором позики, ОСОБА_2 30 серпня 2023 року на розрахунковий рахунок позивача, відкритий у «ПриватБанку», було сплачено 28 600,00 грн. Оскільки з 2021 року ОСОБА_2 проживає за межами України, то 14 лютого 2024 року останнім через банк у США було сплачено на валютний рахунок ОСОБА_3 , відкритий у «Приват Банку», грошові кошти в розмірі 4500,00 доларів США. Отже, станом на 19 березня 2024 року відповідачем на рахунки позивача повністю сплачено суму боргу. 
Вказує, що позивач по справі факту отримання грошових коштів не заперечував лише послався на те, що вважає надані докази щодо перерахування коштів неналежними, оскільки в платіжних документах не міститься посилання на договір позики від 26 січня 2020 року. 
Представник також зазначає, що фактичне проживання відповідача за межами України позбавило останнього можливості безпосередньо передати отримані у позику грошові кошти позивачу виключно готівкою. Також, між ними було досягнуто усної домовленості, що розрахунки по вказаному договору позики будуть здійснюватися шляхом перерахування грошових коштів на валютний картковий рахунок, реквізити якого було безпосередньо надано саме позивачем. 
Твердження суду першої інстанції про те, що між сторонами не було досягнуто домовленості про зміну форми розрахунків з готівки на безготівковий, є безпідставними. Крім того, з моменту укладення договору позики і по момент проведення розрахунків змінилися норми матеріального права, які регламентують проведення розрахунків між фізичними особами у готівковій формі.
Щодо додаткового рішення зазначає, що стягнута сума судових витрат є не співмірною із складністю справи. Представником позивача було підготовлено та подано до суду просту позовну заяву про стягнення заборгованості за договором позики, що не потребує витрачання значного часу. Крім того, справа розглядалася в спрощеному позовному провадженні без участі сторін, що також підтверджує факт простоти вказаної справи. 
Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача скаргу не визнав, просив відмовити у її задоволенні, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 червня 2024 року та додаткове рішення цього суду від 21 червня 2024 року – залишити без змін.
       У судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, і надала пояснення, які відповідають доводам скарги.
Представник позивача у режимі відео-конференції в судовому засіданні скаргу не визнав, просив відмовити у її задоволенні, а основне рішення та додаткове рішення місцевого суду, - залишити без змін.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками мотивуючи таким.
Згідно із частиною 1 статті  4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, вище вказана норма матеріального права визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Судом встановлено, що 26 січня 2020 року між сторонами укладено договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 5000,00 доларів США під 3,5 відсотки річних, із терміном повернення до 31 грудня 2020 року. 
У 5 розділі вказаного правочину «Порядок повернення позики», визначено, що позика повертається в готівковому порядку, шляхом передачі коштів і підтвердженням є розписка про отримання коштів (а.с.5).
Представником відповідача було наголошено на тому, що 30 серпня 2023 року і 14 лютого 2024 року відповідачем у безготівковій формі в погашення заборгованості за вказаним договором позики було перераховано на картковий рахунок позивача відповідно, 28 600 гривень і 4500,00 тисяч доларів США.
Представник позивача не заперечив надходження на картковий рахунок ОСОБА_1 зазначених коштів, але зазначив про те, що вони не мають відношення до погашення боргу за договором позики від 26 січня 2020 року, оскільки між сторонами існують інші договірні зобов`язання.
Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).
У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтею1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
За звичаєм ділового обороту, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
Із матеріалів справи убачається, що на копіях платіжних документів, які долучені до матеріалів справи разом із відзивом на позовну заяву, відсутні відомості щодо перерахування зазначених там коштів в рахунок погашення заборгованості за вище вказаним договором позики. Зокрема, у копії платіжної інструкції від 30 серпня 2023 року про перерахунок від ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_1 28 600 грн, у графі: «Призначення платежу» зазначено: «Переказ власних коштів». А копія іншого документа виконана на іноземній мові, без належно оформленого перекладу.
Порядок виконання платіжних операцій в іноземній валюті за рахунками користувачів платіжних послуг регламентовано Положенням про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 № 216 (надалі за текстом – Положення від 28.07.2008 № 216).
Згідно підпункту 10 пункту 14 Розділу ІІ «Порядок оформлення платіжної інструкції в іноземній валюті або банківських металах» вказаного Положення від 28.07.2008 № 216 платіжна інструкція в іноземній валюті або банківських металах, оформлена ініціатором в електронній або паперовій формі, повинна містити обов`язкові реквізити, зокрема, одним з обов`язкових реквізитів платіжної інструкції є графа «призначення платежу». 
Пунктом 15 Розділу ІІ «Порядок оформлення платіжної інструкції в іноземній валюті або банківських металах» вказаного Положення від 28.07.2008 № 216 передбачено, що платник заповнює реквізит “Призначення платежу” платіжної інструкції в іноземній валюті або банківських металах таким чином, щоб надавати повну інформацію про платіжну операцію та документи, на підставі яких вона здійснюється. Повноту інформації забезпечує платник з урахуванням вимог законодавства України. 
Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що допустимим доказом призначення коштів, які перераховуються, є відповідний платіжний документ з даними щодо призначення платежу.
Отже, саме відповідач зобов`язаний був правильно зазначити призначення платежу, перераховуючи грошові кошти на рахунок позивача.
Колегія суддів звертає також увагу на те, що укладений між сторонами Договір позики містить визначений порядок виконання зобов`язання, а саме відповідно до пунктів 5.2 та 5.3 Договору позика повертається в готівковому порядку, шляхом передачі відповідних коштів позичальником позикодавцю з наданням розписки позикодавця про отримання коштів від позичальника. 
Відповідно до пункту 6.2 Договору позики від 26 січня 2020 року зміни в цей Договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до цього Договору.
Доказів, які б свідчили про зміну порядку виконання умов зобов`язання матеріали справи не містять.
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову у розмірі визначеному у судовому рішенні.
Досліджені докази свідчать про наявність у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем за договором позики на суму 5000,00 доларів США.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
Щодо додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про стягнення із відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 13 00 грн.
Визначений місцевим судом розмір цих витрат є співмірним із складністю справи й обсягом робіт виконаним адвокатом, його витраченим часом на їх виконання, обсягом наданих адвокатом послуг та ціною позову. 
Тому, правових підстав для скасування або зміни ухваленого судом першої інстанції додаткового рішення від 21 червня 2024 року, колегія суддів не убачає.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Сірої Аліни Василівни залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 червня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 червня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 23 січня 2025 року.