Справа № 129/1551/24
Провадження № 22-ц/801/123/2025
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Капуш І. С.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2025 року	Справа № 129/1551/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Капушем І.С. в м. Гайсині, повне рішення складено 15 жовтня 2024 року, в цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди,
встановив:
У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь:
- матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 24 квітня 2022 року, в сумі 18 000 грн;
- моральну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 24 квітня 2022 року, в сумі 5 000 грн;
- витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 7 000 грн та по сплаті судового збору в сумі 1211 грн 20 коп.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що 24 квітня 2022 року о 10 год. 50 хв. в м. Гайсині по вул. В. Чорновола, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21099», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 при виїзді з парковки, не надав переваги в русі, в результаті чого допустив зіткнення із задньою частиною належного ОСОБА_2 автомобіля марки «ВАЗ 21112», д.н.з. НОМЕР_2 , під його керуванням, який рухався по головній дорозі, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби було технічно та механічно пошкоджено. Даний факт підтверджено постановою Гайсинського районного суду Вінницької області по справі № 129/930/22 від 24 травня 2022 року, відповідно до якої ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення.
Згідно Акту виконаних робіт від 30 січня 2024 року, виконавцем ФОП ОСОБА_3 були проведені роботи (наданні послуги) з ремонту автомобіля «ВАЗ 21112», д.н.з. НОМЕР_2 , на загальну суму 18 000 грн, яка була повністю сплачена позивачем.
Відповідач понесені позивачем матеріальні витрати у розмірі 18 000 грн не відшкодував, в телефонному режимі повідомив, що відмовляється сплачувати нанесену позивачем матеріальну шкоду, не дивлячись на неодноразові звернення до нього та прохання урегулювати це питання мирно.
Крім того ОСОБА_2 зазначає, що у зв`язку з постійними стресами у нього значно погіршилося здоров`я, та розвинулась катаракта вікова правого ока; артифакія лівого ока; складний короткозорий астигматизм правого ока; вторинна глаукома, рецидив оперованого відшарування сітківки, авітрія, силіконова ендотаманада лівого ока, в результаті чого було проведено дороговартісну операцію. 
Зазначив, що розмір заподіяної йому моральної шкоди відповідач має компенсувати за емоційні страждання, які довелося перенести йому і йому родині. Розмір моральної шкоди оцінує в сумі 5 000 грн, що враховує в себе усі страждання, які довелося йому перенести зокрема: порушення звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я, а також моральних страждань, пов`язаних з дорожньо-транспортною пригодою.
Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 24 квітня 2022 року, на користь ОСОБА_2 в розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 6 500 (шість тисяч п`ятсот) грн, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди в розмірі 18 000 грн, крім 2 600 грн відшкодування франшизи, та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення просить залишити без змін, а також просить вирішити питання судових витрат. Також просить стягнути з позивача на його користь судові витрати у зв`язку із апеляційним переглядом справи.
У скарзі зазначає, що не зрозумілим є, чому відповідач звернувся з позовом до нього, а не до страхової компанії. Відповідно до положень ст. 1194 ЦК України, на особу, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, може бути покладене відшкодування шкоди лише у разі недостатності страхового відшкодування за договором страхування відповідальності. Заявлений до стягнення розмір матеріальної шкоди не перевищує ліміту відповідальності страховика. 
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що наявність вини в діях відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди встановлена і не підлягає доказуванню. Оскільки позивач поніс матеріальні витрати на ремонт автомобіля «ВАЗ 21112», д.н.з. НОМЕР_2 , на загальну суму 18 000 гривень, а відповідач не відшкодував йому матеріальну шкоду, суд задовольнив вимоги позову в цій частині. 
При цьому, суд не вбачав підстав для задоволення позовної вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 гривень, оскільки судом не було встановлено факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок пошкодження його майна, а саме транспортного засобу, що належав йому на праві власності, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що призвело до зміни способу життя та необхідності прикладати додаткові зусилля для відновлення свого порушеного права протягом тривалого часу.
Зі змісту апеляційної скарги слідує, що рішення суду оскаржується ОСОБА_1 лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, а відтак, рішення суду за результатами розгляду позовної вимоги про стягнення моральної шкоди апеляційним судом в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення матеріальної шкоди, оскільки вони суперечать нормам матеріального права та правовим позиціям Верховного Суду у справі за подібних правовідносин.
Встановлено, що ОСОБА_2 є власником транспортного засобу «ВАЗ 21112», д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с.8).
24 квітня 2022 року о 10 год. 50 хв. в м. Гайсині по вул. В. Чорновола ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21099», д.н.з. НОМЕР_1 , при виїзді з парковки заднім ходом, не надав переваги в русі автомобілю «ВАЗ 21112», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого допустив зіткнення з транспортни засобом останнього, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Гайсинського районного суду Вінницької області по справі №129/930/22 від 24 травня 2022 року ОСОБА_1 визнано винуватим в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 850 грн (а.с.9).
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , з вини якої трапилась дорожньо-транспортна пригода, була застрахована в ПрАТ «УСК «Княжа», що підтверджується копією поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/1376933 (а.с.45).
Згідно Акту виконаних робіт від 30 січня 2024 року, приватний підприємець ОСОБА_3 виконав роботу по ремонту «ВАЗ 21112» ХТА 2112080291012, номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 на загальну суму 18 000 грн. Вказана сума була сплачена ОСОБА_2 згідно квитанцій №1865356182 від 26 січня 2024 року, № 1870216443 від 27 січня 2024 року та №1881060740 від 30 січня 2024 року (а.с.10-11).
Оскільки ОСОБА_2 була завдана шкода і така шкода не була йому відшкодована на момент звернення до суду із вказаним позовом, він звернувся до суду із позовом про стягнення матеріальної шкоди до ОСОБА_1 , як особи, яка завдала шкоду.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті  11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.
За загальним принципом, стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 1961-IV, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно і статтею 3 Закону №1961-IV, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 вказаного Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У пункті 22.1 статті 22 Закону №1961-IV зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок  ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 наголошено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому  випадку обсяг  відповідальності страхувальника обмежений різницею  між фактичним  розміром завданої  шкоди і  сумою страхового  відшкодування. Покладання обов`язку  з відшкодування  шкоди в  межах страхового  відшкодування на  страхувальника, який уклав  відповідний договір  страхування і  сплачує страхові  платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).
Положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.
Матеріалами справи підтверджується, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 станом на день вчинення ДТП (24 квітня 2022 року) була застрахована в ПрАТ «УСК «Княжа».
Суд першої інстанції не надав оцінку запереченням відповідача з приводу того, що ОСОБА_2 , пред`являючи до нього позов, як винуватця ДТП, не врахував, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. 
Тому оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована, то належним відповідачем у справі є страховик, а ОСОБА_1 може нести відповідальність лише у випадку страхового відшкодування або за відсутності обов`язку страховика відшкодовувати шкоду.
Отже, доводи апеляційної скарги з приводу пред`явлення позову до неналежного відповідача заслуговують на увагу.
Відхиляючи твердження відповідача щодо перекладання відповідальності із страховика на відповідача щодо здійснення відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у зв`язку із відмовою страхової компанії щодо здійснення виплати такого відшкодування через пропуск терміну звернення до страхової компанії із заявою про страховий випадок та отримання відшкодування суд першої інстанції зазначив, що в даному випадку позивачем був пропущений термін звернення до страховика із заявою про страховий випадок, оскільки відповідач не надав позивачу відомості про себе, які б дали йому змогу звернутися до страхової компанії із відповідною заявою для отримання відшкодування внаслідок дорожнього-трансопртної пригоди, тобто не звернення позивача до страховика обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування.
По-перше, апеляційний суд наголошує, що звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 не посилався на те, що не звернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування.
Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV, підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.
Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).
Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.
По-друге, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.
Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.
Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.
Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.
Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.
Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).
Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.
Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.
З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.
При добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.
Аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.
У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.
Відтак, вказана обставина не могла бути підставою для задоволення позову.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження, оскільки заміна належного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Підстав стягувати з відповідача на користь позивача франшизу, про що він клопоче в апеляційній скарзі не має, оскільки суд не може вирішувати питання обґрунтованості позовних вимог за неналежного суб`єктного складу, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є  неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні задоволенні цієї позовної вимоги. У решті рішення суду (в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди) рішення суду підлягає залишенню без змін. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на  новий розгляд, змінює рішення  або ухвалює  нове, цей суд  відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Зважаючи на ухвалення нового рішення, підлягає зміні розподіл судових витрат.
У зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 816,80 грн, сплачений за подання апеляційної скарги.
У відзиві на позов ОСОБА_1 зазначив, що планує понести судові витрати на правничу допомогу в орієнтовному розмірі 5 000 гривень. Докази на підтвердження яких витрат будуть надані перед судовими дебатами або на протязі п`яти днів після ухвалення судового рішення.
Після ухвалення рішення, у визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України строк, від відповідача надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правничу допогому із наданням доказів на підтвердження понесення таких витрат.
На підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем було надано:
- копію договору про надання правової (правничої) допомоги, укладений 10 липня 2024 року між адвокатом Луценком О.І. та ОСОБА_1 , у п.4 якого сторони погодили, що підставою для сплати гонорару є рахунок, довідка, акт наданих послуг, тощо до цього договору (а.с.85-87);
- акт приймання наданих послуг від 11 жовтня 2024 року за договором б/н від 10 липня 2024 року, відповідно до якого вартість послуг зазначених в п. 1 Акту становить 5 000 грн: 500 грн – юридична консультація по справі; 1 500 грн – підготовка та написання відзиву; 1 500 грн – підготовка та написання заперечення на відзив; 1 500 грн – представництво інтересів клієнта в суді (а.с.88);
- довідку-розрахунок про розмір коштів від 11 жовтня 2024 року (а.с.89);
- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АВ №1141516 від 10 липня 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 10 липня 2024 року уповноважив адвоката Луценка О.І. на представництво його інтересів у Гайсинському районному суді Вінницької області (а.с.49).
У ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У частині шостій вказаної статті зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Проаналізувавши наданні ОСОБА_1 докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є розумним та співмірним з обсягом наданих адвокатом послуг, документально підтверджений, а тому, зважаючи на ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову та задоволення вимог апеляційної скарги, такі витрати в розмірі 5 000 грн підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив стягнути витрати на правничу допомогу, понесені у зв`язку із апеляційним переглядом справи. 
На підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем було надано (в копіях):
- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АВ №1164396 від 07 листопада 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 05 листопада 2024 року уповноважив адвоката Луценка О.І. представляти його інтереси у Вінницькому апеляційному суді (а.с.29);
- акт приймання наданих послуг від 07 листопада 2024 року за договором б/н від 05 листопада 2024 року (а.с.104);
- квитанцію про сплату ОСОБА_1 гонорару в розмірі 3 500 грн (а.с.105).
Підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції відсутні,  оскільки гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
ОСОБА_1 до апеляційної скарги договору про надання правової допомоги б/н від 05 листопада 2024 року не додав, і такий договір в матеріалах справи відсутній, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості встановити, які саме умови були погоджені між сторонами договору, зокрема, в частині сплати гонорару.
Тому, за відсутності договору, витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції не можна вважати підтвердженими, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення цих витрат на користь відповідача.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2024 року в частині стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позовної вимоги  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.
У решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, а також судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало
Судді О.В. Ковальчук 
О.С. Панасюк