ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 грудня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 580/3283/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В., при секретарі судового засіданні Беседа Г.Р., за участі представника позивача Попова І.П., представника відповідача Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України Бойко М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.07.2024 року в адміністративній справі №580/3283/24 (головуючий суддя І-ї інстанції – Хилько Л.І.) за позовом ОСОБА_1 до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (через свого представника - адвоката Попову І.П.) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, в якому просила:
- визнати протиправними дії Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби щодо відмови ОСОБА_1 у видачі паспорта громадянина України;
- зобов`язати Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач виконала своє зобов`язання про припинення іноземного громадянства в строк до 14.01.2024 року, надала на підтвердження документи відповідачу, проте останній протиправно відмовив у видачі паспорта громадянина України.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року адміністративну справу №580/3283/24 передано на розгляд за підсудністю до Кіровоградського окружного адміністративного суду.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с.93-94).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини у справі, оскільки позивач надала до суду першої інстанції письмові докази, з яких вбачається, що громадянство рф нею припинено 09.01.2024 року, паспорти рф у позивача відсутні, вона повернулась в Україну 20.01.2024 року на підставі посвідчення особи на повернення в Україну № НОМЕР_1 , виданого дипломатичною установою України в Республіки Вірменія 15.01.2024 року.
Вважає, що набула громадянство України відповідно до частини першої статті 8 Закону №2235-ІІІ на підставі рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 14.01.2022 року.
Відповідач надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу та додаткові пояснення, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити.
Представник відповідача просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на скаргу та додаткове пояснення у цій справі, встановила наступне.
Позивач звернулася до УДМС України в Черкаській області із заявою від 22.09.2021 року про оформлення паспорта громадянина України за територіальним походженням (а.с.48-52).
Того ж дня позивачем подано зобов`язання припинити іноземне громадянство (а.с.54).
За результатами розгляду вищевказаної заяви 14.01.2022 року прийнято рішення про оформлення позивачу громадянства України на підставі частини першої статті 8 Закону № 2235-ІІІ (а.с.53).
22.01.2022 року на ім`я позивача оформлено довідку № 26/22 про реєстрацію громадянином України, на підставі якої 09.02.2022 року видано тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 , дійсне до 14.01.2024 року (а.с.16, 19).
06.02.2024 року позивач звернулася до відповідача із заявою про видачу паспорта громадянина України. До заяви нею було долучено: копію довідки № 26/22 про реєстрацію особи громадянином України; копію Тимчасового посвідчення громадянина; копію довідки від 06.04.2023 року № 770-00117Д23-115447; копію Указу Президента РФ від 09.01.2024 року № 29; копію відповіді ГУ МФД РФ від 29.01.2024 (а.с.10).
За результатами розгляду такої заяви відповідач листом від 27.02.2024 року № М-19/6.1/3501-24/3501.4/52-24 повідомив позивачу, що для завершення процедури набуття нею громадянства України до ЦПМУ ДМС необхідно подати оригінал документа про припинення громадянства рф. паспорт громадянина України вона зможе отримати тільки після надання оригіналу документа про припинення громадянства рф (а.с.11).
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся за захистом порушеного права до суду.
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За умовами пункту 2 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року № 2235-III (далі - Закон № 2235-III в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з абзацом 2 та 4 частини першої статті 1 Закону №2235-III громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.
Положенням статті 6 Закону № 2235-III закріплено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини першої цієї статті громадянство України набувається за територіальним походженням.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону №2235-ІІІ особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону №2235-III іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Відповідно до абзацу 12 статті 1 Закону № 2235-III зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.
Згідно з частиною дванадцятою статті 8 Закону № 2235-III, особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яких визнано біженцями або яким надано притулок в Україні.
За змістом абзацу 16 статті 1 Закону № 2235-III декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2235-III, іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.
За приписами пункту 2 частини другої статті 9 Закону № 2235-III, однією з умов прийняття до громадянства України, зокрема, є подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).
Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства (частина п`ята статті 9 Закону № 2235-III).
Згідно з абзацом 13 статті 1 Закону № 2235-III незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.
Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок), який відповідно до вимог Закону № 2235-III визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Відповідно до пункту 119 Порядку, особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач 22.09.2021 року взяла на себе зобов`язання припинити іноземне громадянство. У зобов`язанні позивач зобов`язувалася протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство (підданство) рф і подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) рф, виданий уповноваженим на те органом цієї держави. У разі неотримання такого з незалежних від позивача причин остання зобов`язувалась подати декларацію про відмову від громадянства (підданства) рф і повернути національний паспорт громадянина рф до уповноваженого органу цієї держави (а.с.54).
Відповідно до позову, виконання взятого позивачем зобов`язання підтверджується довідкою відділу розгляду питань громадянства УМВС ГУ МВС росії по м. Москва від 06.04.2023 року № 770-00117Д23-115447 (про прийняття до розгляду заяви про вихід з громадянства рф) та указом президента рф від 09.01.2024 року №29 (про вихід позивача з громадянства рф) (а.с.12, 13-14).
Водночас, як вбачається з листа ГУ МВС рф по м.Москва від 29.01.2024 року № 3/247701813403 позивачу було роз`яснено, що довідка встановленої форми про вихід з громадянства рф може бути видана під підпис тільки особисто. При цьому позивач повинна буде здати внутрішній і закордонний паспорти громадянина рф (а.с.9).
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів видачі позивачу документа про припинення громадянства рф.
Так, вказаний документ нею не подавався і разом із заявою від 06.02.2024 року, що також не заперечується.
Суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що загальновідомими є обставини, що Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який триває і на сьогодні на підставі відповідних Указів Президента України.
З огляду на вказану обставину, дипломатичні відносини між Україною та рф розірвано, консульські установи рф, що розміщені на території України, станом на сьогодні закриті та не функціонують.
Разом із тим, частиною п`ятою статті 8 Закону № 2235-ІІІ врегульовано ситуацію, за якої іноземці, які мають усі передбачені законодавством держави свого громадянства підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), з незалежних від них причин не можуть отримати його. У такому випадку вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Вказана вище норма є загальною, тобто стосується усіх тих іноземців, які набувають громадянство за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону № 2235-ІІІ та з незалежних від них причин не можуть отримати документ про припинення іноземного громадянства (підданства), з огляду на що підлягає застосуванню і до спірного з позивачем випадку.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача були відсутні законні підстави для видачі позивачці паспорта громадянина України, адже з огляду на неподання нею до органу ДМС України ані документа на підтвердження припинення іноземного громадянства (у даному випадку громадянства рф), ані декларації про відмову від іноземного громадянства, надання паспорта громадянина України позивачу за таких обставин свідчило би про пряме порушення вимог приписів частини п`ятої статті 8 Закону № 2235-ІІІ та пункту 119 Порядку № 215.
З огляду на вказані вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року в адміністративній справі №580/3283/24 залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року в адміністративній справі №580/3283/24 залишити без змін.
Вступна та резолютивна частина постанови складена та проголошена в судовому засіданні 25.12.2024 року, в повному обсязі постанова складена 07 січня 2025 року.              
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складання повного тексту постанови.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      І.В. Юрко