ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 948/352/24  Номер провадження 22-ц/814/417/25	Головуючий у 1-й інстанції Косик С. М.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: головуючого – судді Карпушина Г.Л.; суддів Обідіної О.І., Чумак О.В., при секретарі судового засідання Бйновій О.П., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 21 серпня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «НОВЕ ЖИТТЯ», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Михайлівська сільська рада Полтавського району Полтавської області, Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «ІНВЕНТАРИЗАТОР», Державна інспекція архітектури та містобудування України, про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив визнати за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5323080400:00:001:0165 у складі: Д-1 склад 2019 р., И-1 склад 2019 р., К-1 нежитлове приміщення (бригадна контора) 2020 р., Л-1 погріб вхідний 2020 р., М-1 склад 2019 р., Н-1 майстерня 2021р., П-1 прохідна 2022р., що складає частку у майновому комплексі за вказаною адресою у розмірі 1/3.
В обгрунутвання позову вказував, що у 2017 році відповідач орендував у нього земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 1,7455 га призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та в період з 2019 по 2022 роки на цій земельній ділянці здійснив самочинне будівництво нового та реконструкцію існуючого на праві власності нерухомого майна: Д-1 склад 2019р., И-1 склад 2019 р., К-1 нежитлове приміщення (бригадна контора) 2020р., Л-1 погріб вхідний 2020р., М-1 склад 2019 р., Н-1 майстерня 2021р., П-1 прохідна 2022р.
Зазначав, що вказане майно є надійним та безпечним для експлуатації відповідно до висновків звіту №52-263 «Про проведення технічного обстеження».
Окрім того вказує, що згідно з висновком судового експерта Федорова Д.Ф. №44 від 07.07.2023 року планувальні та конструктивні рішення, санітарно-гігієнічні вимоги, інженерне обладнання та пожежна безпека зазначених вище будівель та споруд відповідає будівельно -технічним нормам, які діють на території України.
Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 21 серпня 2024 року
 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «НОВЕ ЖИТТЯ», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Михайлівська сільська рада Полтавського району Полтавської області, Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «ІНВЕНТАРИЗАТОР», Державна інспекція архітектури та містобудування України, про визнання права власності.
З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Машівського районного суду Полтавської області від 21 серпня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що районний суд передчасно відмовив в задоволенні позову з підстав не звернення до компетентного органу про прийняття забудови до експлуатації, оскільки не існує правового порядку оформлення права власності на таке нерухоме майно, а тому вимога про таке звернення є безпідставна і правового результату не передбачає.
Окрім того вказує, що суд безпідставно залучив до участі у справі Державну інспекцію архітектури та Містобудування України, оскільки їх права та обов`язки із судового рішення не виникають, а виникають із виявленого ним факту будівництва за результатами перевірки та заяви про введення в експлуатацію на підставі судового рішення. Також суд першої інстанції послався на Закон України «Про містобудування», проте із такою назвою закону не існує.
06.11.2024 року Державна інспекція архітектури та містобудування України звернулася до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін, обґрунтовуючи це тим, що позивач не вичерпав усі можливі заходи узаконення самовільно збудованого об`єкту у позасудовому порядку. 
07.11.2024 року від ПП «Інвентаризатор» надійшли пояснення в яких просять апеляційну скаргу задовольнити, рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Також, 07.11.2024 року від ПСП «Нове життя» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони простять її задовольнити, рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
11.11.2024 року від Тукало В.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 надійшли пояснення у вигляді судової практики, яка на їх думку, підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні представники сторін, інші учасники справи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.
Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 1,7455 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5323080400:00:001:0165, яка перебуває в оренді відповідача ПСП «Нове Життя» за договором оренди землі від 10.11.2017 року, право власності позивача на зазначену земельну ділянку та право оренди відповідача зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить відповідний витяг (а.с.13-16 т.2).
Також встановлено, що 11.05.2023 ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» на замовлення ПСП «Нове Життя» виготовило технічний паспорт на виробничий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 1 (а.с. 18-42 т.2).
У технічному паспорті, виготовленого ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» від 11.05.2023, на будівлі: Д-1 склад 2019р., И-1 склад 2019 р., К-1 нежитлове приміщення (бригадна контора) 2020р., Л-1 погріб вхідний 2020р., М-1 склад 2019 р., Н-1 майстерня 2021р., П-1 прохідна 2022р., як примітака вказано, що не надано документи, що дають право на виконання будівельних робіт або засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (а.с. 42 на зв.т.2).
Згідно Витягу з Реєстру будівельної діяльності від 17.05.2023, до вказаного реєстру внесено інформацію про технічне обстеження Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва за результатами проведеного технічного обстеження спірного об`єкта (а.с.36-43 т.1).
Відповідно до проведеного експертного будівельно-технічного обстеження будівель і споруд від 07.07.2023 №44, встановлено, що розміщення і забудова, об`ємно-планувальне та конструктивне рішення, санітарно-гігієнічні вимоги, інженерне обладнання та пожежна безпека будівель і споруд, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5323080400:00:001:0165 у складі: Д-1 склад 2019р., И-1 склад 2019 р., К-1 нежитлове приміщення (бригадна контора) 2020р., Л-1 погріб вхідний 2020р., М-1 склад 2019 р., Н-1 майстерня 2021р., П-1 прохідна 2022р. - відповідають будівельно-технічним нормам, які діють на території України (а.с. 10-35 т.1).
Згідно звіту №52-263 про проведення технічного обстеження від 22.05.2023 вбачається, що за результатами проведеного технічного обстеження об`єкта, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме господарських будівель і споруд у складі: Д-1 склад 2019р., И-1 склад 2019 р., К-1 нежитлове приміщення (бригадна контора) 2020р., Л-1 погріб вхідний 2020р., М-1 склад 2019 р., Н-1 майстерня 2021р., П-1 прохідна 2022р, встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації (а.с.53-70 т.1).
25.01.2024 ПСП «Нове Життя» подало заяву про прийняття в експлуатацію спірного об`єкта (а.с.52 т.1), а 26.01.2024 декларацію про готовність до експлуатації вказаних будівель і споруд (а.с.50,51 т.1).
Відповідно до показів свідка, ОСОБА_2 який в першої інстанції пояснив, що сторони домовились про відшкодування вартості побудованого майна після визнання права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за позивачем. Земельна ділянка належить позивачу та передана в оренду ПСП «Нове життя», яким було реконструйовано розміщені на ділянці будівлі.
Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач не дотримався визначеної чинним законодавством процедури прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна та порядку проведення його державної реєстрації, оформлення права власності на нього, так як відомостей щодо відмови компетентних органів стосовно узаконення самочинно збудованого нерухомого майна матеріали справи не містять, а суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію.
Колегія суддів погоджується із таким висновком районного суду з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно із частиною першою  статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
Стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Згідно із частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Частинами п`ятою, восьмою  статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.
У постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 916/1174/22 вказано, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою. Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.
       Велика Палата Верховного Суду наголошує, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва та обмежує власника земельної аділянки в реалізації свого права вільтно користуватися своєю власністю.
Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вказував, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 1,7455 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5323080400:00:001:0165. Згідно договору оренди від 10.11.2017 року позивач передав в оренду відповідачу ПСП «Нове Життя» вищевказану земельну ділянку.
Разом з тим, ПСП «Нове Життя» на вказаній земельній ділянці побудувало нежитлові приміщення без документів, що дають право на виконання будівельних робіт або засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що зазначено в технічному паспорті на виробничий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 1 (а.с. 18-42 т.2). 
Відповідно до частини другої  статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до частини першої  статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках неодноразово наголошувала, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
 Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України, а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. 
У цих випадках положення частини першій статті 5 ЦПК України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.
 Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Зокрема, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).
Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).
Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).
Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є зокрема, вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Право власності на самочинне будівництво може бути визнано за умови відведення для цієї мети в установленому порядку забудовнику земельної ділянки або якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку, розташовану під збудованим нерухомим об`єктом, з таким цільовим призначенням, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об`єкту, а також за умови відсутності заперечень з боку власника земельної ділянки та відсутності порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб. Вказаного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2018 року у справі № 11/173-06.
Згідно п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, передбачено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.
Із матеріалів справи ввбачається, що земельна ділянка на якій самочинно збудоване нерухоме майно, належить позивачу на праві приватної власності.
Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей, що ОСОБА_1 , зважаючи на узгодження спірних питань з відповідачем, звертався до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації, та немає доказів у справі відмовити у такому прийнятті, відсутні відомості про розгляд заяви відповідача про прийняття в експлуатацію спірного об`єкту. 
Таким чином, звернення до суду із даним позовом має здійснюватися у разі відмови компетентного державного органу у розгляді заяви про прийняття в експлуатацію спірного об`єкта, що дає підстиви вважати про наявність порушеного права позивача.
Враховуючи те, що позивачем не дотримано визначеної чиним законодавством процедури прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна, не надано відомостей щодо відмови компетентних органів стосовно узаконення самочинно збудованого нерухомого мацна, районний суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову. Оскільки суд не може підміняти собою органи держвної влади, які відповідно до законодавста України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять відомостей, що ОСОБА_1 звертався до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації, немає доказів у справі відмовити у такому прийнятті, відсутні відомості про розгляд заяви відповідача про прийняття в експлуатацію спірного об`єкту, відтак відсутні підстави, що права позивач порушені. 
Колегія суддів наголошує, що спірні правовідносини можливо вирішити у позасудовий спосіб, відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду – без змін.
        Керуючись ст.ст.368, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
        Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 21 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 27 січня 2025 року.

Головуючий суддя : ________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _________________ О.І. Обідіна ____________________ О.В. Чумак