ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року	Львів	Справа № 260/3579/21 пров. № А/857/12498/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Гаврилком С.Є., час проголошення рішення 10 год 56 хв у м. Ужгороді, повний текст судового рішення складено 06 травня 2024 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування наказу,

                                                        в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_4 ), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 №33 від 13.07.2021 в частині звільнення його, головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України “Про державну службу” №889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон №889), у зв`язку із скороченням штату працівників, поновити його на цій посаді або на іншій рівнозначній посаді, стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_7 на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.07.2021 по день ухвалення рішення та стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_7 на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а саме з 13.07.2021 по 25.07.2021.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.04.2024 позовні вимоги були задоволені повністю. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_3 подав апеляційну скаргу, в якій через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідачем при звільненні працівника ЗСУ ОСОБА_1 була дотримана процедура щодо належного персонального попередження про можливе звільнення (не пізніше ніж за 30 календарних днів), запропоновано перелік відповідних посад, від яких позивач відмовився, а тому відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо недотримання відповідачем норм ч.3 ст.87 Закону №889 в частині пропонування позивачу іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійної компетенції.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_8 №133 від 02.07.2018, позивача було прийнято на роботу у ІНФОРМАЦІЯ_9 на посаду провідного спеціаліста командування.
Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_8 №72 від 30.10.2020, позивача було звільнено у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до п.1 ч.1, ч.5 ст.87 Закону №889.
23.11.2020 між ОСОБА_1 та Великоберезнянським РТЦКСП було укладено контракт про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 від 01.12.2020, позивача було прийнято на роботу у Великоберезнянський РТЦКСП на посаду головного спеціаліста командування, шляхом укладення контракту на період дії карантину. Підставою зазначено, у тому числі й контракт від 23.11.2020.
08.04.2021 між ОСОБА_1 та Великоберезнянським РТЦКСП було укладено додаткову угоду до контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 від 23.11.2020, пунктом 1.1 якої було погоджено, що цей контракт про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, діє до призначення на посаду державної служби особи за результатом конкурсу, але не довше 05.12.2021. Тобто граничною датою перебування позивача на державній службі на займаній посаді згідно укладеного контракту є дата 05.12.2024.
Судом встановлено, що відповідно до спільної Директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача ЗСУ №Д321/1/дск від 07.07.2021, директивою командувача військ оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_10 ” №Д-3дск від 09.06.2021, наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_11 №3дск від 22.06.2021, щодо переформування ТЦКСП Закарпатської області у 2021 році, Великоберезнянський РТЦКСП переформовано в ІНФОРМАЦІЯ_4 .
На підставі вищезазначених директив та наказів військовим комісаром Великоберезнянського РТЦКСП 07.06.2021 ОСОБА_1 було попереджено про майбутнє звільнення з посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників за п.1, п.11 ч.1, ст.87 Закону №889, яке ним отримано під особистий підпис 07.06.2021. Дане попередження не містить будь яких пропозицій щодо посад, на які може претендувати позивач. 
Повідомленням №1281 від 12.07.2021 головному спеціалісту командування Великоберезнянського РТЦКСП працівнику ЗСУ ОСОБА_1 , у зв`язку із скороченням його посади, було запропоновано наступні вакантні посади державної служби, а саме : головний спеціаліст другого відділу Ужгородського РТЦКСП, ОС-050546, на період перебування працівника ЗСУ ОСОБА_2 у відпустці по догляду за дитиною, до досягнення нею трирічного віку, з посадовим окладом 5300 грн на місяць, яка є рівнозначною посадою державної служби відповідно до п.6 ст.2 Закону №889, а саме рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органі; адміністратора другого відділу Ужгородського РТЦКСП, посада не державної служби.
Водночас, ОСОБА_1 було повідомлено про наявність вакантної посади головного спеціаліста відділення рекрутингу та комплектування, ОС - 050536, з посадовим окладом 5300 грн на місяць, проте зазначена посада потребує наявності освіти в галузі психології, що згідно з вивчення матеріалів особової справи державного службовця та наданих ОСОБА_1 копій диплому про освіту, у нього відсутня освіта за даним напрямом. У повідомленні також зазначено, що в разі відмови від запропонованих вищезазначених посад працівник ЗСУ ОСОБА_1 буде звільненим за п.1 ч.1 ст.87 Закону №889. 
Від запропонованих посад ОСОБА_1 відмовився (заява №2027 від 12.07.2021).
Крім того, на адресу ІНФОРМАЦІЯ_5 надійшов лист від військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_12 №1107 від 12.07.2021, щодо звільнення 14.07.2021 та у порядку переведення до ІНФОРМАЦІЯ_13 для подальшої роботи на посаді провідного спеціаліста відділення обліку мобілізаційної роботи (на час відсутності основного працівника) працівника ЗСУ ОСОБА_1 , останнього було повідомлено про зазначене клопотання, проінформованість із зазначеного питання свідчить зі змісту його позовної заяви.
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 (по особовому складу державних службовців) №33 від 13.07.2021 працівника ЗСУ ОСОБА_1 , головного спеціаліста командування Великоберезнянського РТЦКСП, звільнено з 13.07.2021 відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону №889 у зв`язку із скороченням штату працівників.
Вважаючи протиправними оспорюваний наказ та звільнення з посади, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належного та допустимого доказу на підтвердження виконання відповідачем норм ч.3 ст.87 Закону №889 щодо пропозиції відповідачем позивачу іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Також, матеріали справи не містять належного та допустимого доказу на підтвердження відмови позивача від переведення на запропоновану посаду. Відтак, суд дійшов висновку, що позивача було протиправно звільнено зі служби, а тому позивач підлягає поновленню на тій посаді, з якої його було звільнено.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом №889.
Згідно ч.1-3 ст.5 Закону №889, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до п.1, п.11 ч.1 ст.87 Закону №889, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.
Згідно п.1 ч.1 ст.41 Закону №889, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.83 Закон №889, державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього закону).
Відповідно до абз.1 ч.3 ст.87 Закону №889, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю (абз.2 ч.3 ст.87 Закон №889).
Відповідно державний службовець звільняється на підставі п.1 ч.1 цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (абз.3 ч.3 ст.87 Закону №889).
Системний аналіз приведених вище норм дає підстави для висновку, що у разі вивільнення державного службовця у зв`язку з реорганізацією державного органу роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, і лише, якщо він відмовляється від такого переведення, роботодавець звільняє такого державного службовця. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Тобто, державний службовець звільняється лише коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади або у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
За таких обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення державного службовця, згідно п.1 ч.1 ст.87 Закону №889, суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення з посади, всі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.04.2023 по справі №640/12871/21, від 12.04.2023 по справі №340/1791/22, від 24.07.2023 по справі №140/7340/22, від 02.11.2023 по справі №380/9055/22.
З матеріалів справи видно, що 07.06.2021 ОСОБА_1 було попереджено про майбутнє звільнення з посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників за п.1, п.11 ч.1 ст.87 Закону №889, яке ним отримано під особистий підпис 07.06.2021, яке не містить будь яких пропозицій щодо посад, на які може претендувати позивач.
Повідомленням №1281 від 12.07.2021 ОСОБА_1 , у зв`язку із скороченням його посади, було запропоновано вищеперераховані вакантні посади, від яких ОСОБА_1 відмовився.
Колегія суддів зазначає, що на момент попередження позивача про звільнення та саме звільнення зі служби була вакантна посада провідного спеціаліста у відділі №1 (м. Перечин) Ужгородського РТЦКСП, однак як зазначив ОСОБА_1 , таку йому не було запропоновано.
Верховний Суд у постанові від 23.02.2023 по справі №140/9066/21 визнав застосовною до правовідносин про звільнення за п.1 ч.1 ст.87 Закону №889, після внесення змін до частини третьої цієї статті, правову позицію, неодноразово висловлену Верховним Судом, зокрема у постановах від 25.07.2019 по справі №807/3588/14, від 27.05.2020 по справі №813/1715/16 та інших, за якою, обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Також у постановах від 21.12.2023 по справі №140/8173/22, від 05.04.2023 по справі №640/12871/21 та від 12.04.2023 по справі №340/1791/22 Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку звільнення державного службовця в разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону №889, суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення посади, всі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести. 
Відтак, колегія суддів не бере до уваги доводи представника відповідача з посиланням на відсутність згоди позивача чи відмови від переведення на нижчу посаду провідного спеціаліста відділення обліку мобілізаційної роботи першого відділу Ужгородського РТЦКСП, оскільки така позивачу не була запропонована, а тому він не мав реальної можливості надати згоду чи відмову на переведення на цю посаду.
Суд першої інстанції слушно зауважив, що матеріали справи не містять також належного та допустимого доказу на підтвердження відмови позивача від переведення на запропоновану посаду, а відповідач не надав суду доказів, що зазначена вище вакансія, яка не пропонувалась позивачу була заповнена як станом на час попередження про звільнення позивача, так і на час його звільнення.
В свою чергу, представник відповідача пояснив суду, що посада провідного спеціаліста відділення обліку мобілізаційної роботи першого відділу Ужгородського РТЦКСП, про яку позивач зазначає у позовній заяві, нижча за посаду головного спеціаліста командування Великоберезнянського РТЦКСП, на якій перебував позивач, а тому згідно положень ч.5 ст.22 Закону №889 переведення державного службовця на нижчу проводиться виключно за його згодою, звернень щодо згоди позивача чи відмови від переведення на зазначену посаду на адресу ІНФОРМАЦІЯ_12 станом на 13.07.2021, Ужгородського РТЦКСП станом на 14.07.2021, не надходило.
Наведене свідчить, що на час звільнення позивача із займаної посади, йому не було запропоновано всі вакантні посади, незважаючи на те, що такі були в наявності.
З приводу таких тверджень, суд першої інстанції вірно зазначив, що як і станом на день попередження позивача про майбутнє можливе скорочення її посади – 07.06.2021, так і на час звільнення позивача з роботи – 13.07.2021 посада провідного спеціаліста відділення обліку мобілізаційної роботи першого відділу Ужгородського РТЦКСП була вакантною, однак відповідачем така не була запропонована позивачу.
Відповідач не надав належного обґрунтування підстав ненадання пропозиції позивачу зайняття зазначеної вакантної посади.
Верховний Суд у справі №340/1791/22 зазначив, “Видається очевидним, що пропонування іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей (відповідно до абз.1, 2 ч.3 ст.87 Закону №889) має на меті залишити працівника на державній службі (шляхом його переведення на запропоновану посаду без проведення конкурсу) й відповідач, якщо пропонує ці посади, то має робити це не для позірного дотримання процедури, визначеної законом, а для реального виконання цих приписів закону. Повідомлення переліку вакантних посад задля самого лише повідомлення цих посад як передумови для звільнення не свідчить про реальне виконання Закону чи, принаймні, намагання його виконати.»
Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                    п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року по справі № 260/3579/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук