П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 лютого 2025 року
м. Київ
справа № 127/18888/20
провадження № 51-4572км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисників                                                  ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                              ОСОБА_8 
(у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2024 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190; ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено: за ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна в дохід держави. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна в дохід держави.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з моменту його затримання 30 січня 2020 року до 03 лютого 2020 року (моменту внесення застави та звільнення з УВП) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Вінницького апеляційного судувід 16 вересня 2024 року апеляційні скарги сторони захисту залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задоволено, вироксуду першої інстанції змінено в частині стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат та постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави 2512,16 грн процесуальних витрат за проведення експертиз. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами попередніх інстанцій ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він в період з 23 грудня 2019 року по 30 січня 2020 року за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, та іншими невстановленими особами, підбурили ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди в розмірі 650 доларів США, за непритягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК.
ОСОБА_8 за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження та іншими, невстановленими особами, зловживаючи довірою ОСОБА_9 , створили умови, при яких потерпілий був упевненим, що тільки передача ним грошових коштів слідчому є запорукою прийняття рішення на його користь. Згідно досягнутої домовленості, ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 650 доларів США мав передати ОСОБА_8 , а той в свою чергу - особі, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, для подальшої передачі слідчому ОСОБА_10 . При цьому, наміру передавати будь-кому кошти у сумі 650 доларів США особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження не мала.
На виконання досягнутої домовленості, 30 січня 2020 року о 14 год 56 хв в приміщенні торгівельного центру «Жовтень», за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського, 34, ОСОБА_9 , будучи введеним в оману та довіряючи особі, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, передав грошові кошти у сумі 650 доларів США (згідно курсу НБУ становить 16 151,92 грн) ОСОБА_8 , після чого останній був затриманий працівниками правоохоронного органу.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах засуджений та його захисник посилаються на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просять:
- скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду в частині засудження ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК і закрити в цій частині кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення;
- змінити вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції в частині засудження ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 190 КК, перекваліфікувати його дії на ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 190 КК та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Засуджений та його захисник стверджують про те, що суди попередніх інстанцій:
-            дійшли до необґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_8 підбурювання ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди за закриття слідчим ОСОБА_10 кримінального провадження щодо нього, оскільки жодними наявними у матеріалах кримінального провадження доказами не підтверджується вчинення засудженим будь-яких дій, передбачених ч. 4 ст. 27 КК, щодо ОСОБА_9 ;
-            не надали оцінки тим обставинам, що активні дії щодо підбурювання ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди для вирішення питання про закриття кримінального провадження щодо нього вчиняли виключно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а ОСОБА_8 був залучений останніми лише через тиждень від початку цих подій в ролі експерта для отримання від ОСОБА_9 грошей нібито за висновок експертизи про відсутність у вилучених в нього таблетках психотропних речовин, а не за вирішення питання слідчим ОСОБА_10 , з яким засуджений до моменту проведення досудового розслідування взагалі не був знайомий, щодо закриття кримінального провадження, як це зазначено в обвинувальному акті;
-            не надали в повній мірі оцінки показанням ОСОБА_9 щодо обставин зустрічі, яка відбулася 24 грудня 2019 року в нього з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , під час якої обговорювалося питання лише щодо винагороди експерту за вплив на результати експертизи, і жодної розмови про передачу коштів як неправомірної вигоди слідчому ОСОБА_10 не було;
-            не надали оцінки тому, що ОСОБА_9 вважав, що передає гроші у сумі 650 доларів США саме експерту, який у розумінні примітки 2 до ст. 368 КК не відноситься категорії осіб, що займають відповідальне становище, а також тому, що ОСОБА_9 з самого початку розумів, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 його вводять в оману, тобто він не був переконаний та схилений ними до надання неправомірної вигоди в розумінні ст. 369 КК;
-            не врахували, що дії ОСОБА_8 охоплюються ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 190 КК та були спрямовані виключно на пособництво у заволодінні грошима потерпілого шляхом обману, оскільки докази, які б свідчили про усвідомлення ним схилення потерпілого до надання неправомірної вигоди службовій особі у матеріалах провадження відсутні;
-            ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Додатково сторона захисту у касаційних скаргах наголошує, що ОСОБА_8 визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 190 КК, і у разі перекваліфікації його дій просить врахувати відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме визнання ним своєї вини та щире каяття, а також дані про особу засудженого, а саме те, що він раніше не судимий, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та матір пенсійного віку, позитивно характеризується та не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра.
Наведені вище обставини, на переконання засудженого та його захисника, вказують на можливість перевиховання ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень без призначення йому покарання у виді позбавлення волі.
В судовому засіданні суду касаційної інстанції захисник ОСОБА_7 додатково наголошував на тому, що апеляційний суд усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК безпідставно відмовив у задоволенні сторони захисту про повторний допит потерпілого ОСОБА_9 , а також про повторне дослідження наявних у матеріалах кримінального провадження доказів.
Позиції учасників судового провадження
Захисники та засуджений підтримали касаційні скарги та просили їх задовольнити, а прокурор заперечувала проти задоволення касаційних скарг сторони захисту, вважала рішення судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими, просила залишити їх без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не прибули.
Мотиви суду
Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевірив матеріали кримінального провадження, наведені в касаційних скаргах доводи та дійшов такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК, та безпідставними посилання скаржників на відсутність доказів підбурювання засудженим ОСОБА_9 на надання неправомірної вигоди за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, з огляду на таке.
У цьому провадженні ОСОБА_8 та його захисник стверджували про те, що лише ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підбурювали ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди за закриття щодо нього кримінального провадження, а засуджений був залучений останніми лише через тиждень від початку цих подій в ролі експерта для отримання від ОСОБА_9 грошей нібито за позитивний для нього висновок експертизи.
Такі твердження сторони захисту колегія суддів вважає безпідставними.
Як убачається із судових рішень судів попередніх інстанцій, ці суди обґрунтували свої висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190; ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК, на підставі досліджених та оцінених доказів, а саме показаннях потерпілого та свідків, відомостях, які містяться в протоколах: огляду відеозапису від 18 травня 2020 року проведення затримання ОСОБА_8 ; огляду відеозапису від 18 травня 2020 року проведення огляду місця події; огляду місця події від 30 січня 2020 року; огляду від 20 травня 2020 року, відповідно до якого оглядався відеозапис проведення огляду місця події від 23 грудня 2019 року; про результати проведення НС(Р)Д від 19 березня 2020 року; аудіо записами розмов ОСОБА_9 з ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8 ; висновками експертів, яким була надана належна правова оцінка, у тому числі і щодо їх належності та допустимості.
Допитаний в судових засідання суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 надав послідовні показання про те, що ОСОБА_8 разом з особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, схиляв його до надання та отримав від нього гроші в сумі 650 доларів США, які він надав за те, щоб вплинути на хід експертизи щодо вмісту у вилучених таблетках наркотичних речовин, з метою непритягнення його до кримінальної відповідальності, підтвердив факт передачі грошей ОСОБА_8 , якого він вважав експертом.
Показання ОСОБА_9 узгоджуються із відомостями, що зафіксовані в досліджених судами попередніх інстанцій протоколах про результати проведення НС(Р)Д від 19 березня 2020 року, з яких убачається, що потерпілий ОСОБА_9 тричі зустрічався з ОСОБА_8 . Під час першої зустрічі в присутності особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, відбулося їх знайомство, де ОСОБА_8 був представлений ОСОБА_9 як експерт, який і має вирішити питання щодо потрібного висновку експертизи по вилучених в ОСОБА_9 речовинах. Особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, та інші учасники розмов, у тому числі й засуджений, наполегливо переконували ОСОБА_9 , що саме експерт може допомогти йому уникнути кримінальної відповідальності, і лише шляхом надання потерпілим неправомірної вигоди службовим особам, він зможе уникнути кримінальної відповідальності.
Як правильно встановили суди попередніх інстанцій в ході дослідження протоколів НС(Р)Д, єдиною метою зустрічі ОСОБА_9 з ОСОБА_8 в ТРЦ «Жовтень» була передача потерпілим засудженому обумовленої раніше в межах єдиного, спільного з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 умислу, неправомірної вигоди в сумі 650 доларів США. Водночас під час проведення вказаної негласної слідчої дії зафіксовано, як ОСОБА_8 при зустрічі в ТРЦ «Жовтень» цікавиться в ОСОБА_9 чи приніс він передачку, запевняє останнього, що «питання буде закрито», в присутності ОСОБА_9 телефонує особі, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, а після того, як ОСОБА_9 перерахував гроші в сумі 650 доларів США, жестом вказує, щоб потерпілий поклав їх між сторінками розгорнутого журналу, після чого кладе скручений журнал з грошима в кишеню свого одягу.
Сам засуджений не заперечує того факту, що він спільно з іншими особами вчинювали дії з метою створення у ОСОБА_9 уявлення про необхідність передачі коштів за прийняття позитивного для нього рішення з приводу відсутності в його діях складу злочину. ОСОБА_9 у цьому провадженні є особою, яка потенційно могла бути підозрюваною у іншому провадженні щодо незаконного обігу наркотиків, оскільки він ніби то отримав відправлення із препаратами, які містили в своєму складі заборонені для обігу речовини. З цієї метою засуджений спільно з іншими особами повідомили ОСОБА_9 про те, що засуджений є експертом і може підготувати «потрібний» експертний висновок, який і стане підставою для закриття провадження щодо нього. 
Сам засуджений усвідомлював, що виконував роль експерта і в уяві ОСОБА_9 мав підготувати відповідний експертний висновок. Саме засуджений, діючи на виконання спільного злочинного плану, пішов на зустріч із ОСОБА_9 , де останній мав йому передати гроші за «потрібний» експертний висновок.
У колегії судді не має сумніву у тому, що засуджений виконував частину обумовленого спільним планом з іншими особами дій. Під час зустрічей із ОСОБА_9 він виконував роль експерта і навіть цими діями створював уявлення у дієвості плану про позитивне вирішення всіх питань ОСОБА_9 , які виникнули у зв`язку із отриманням ним відправлення.
Колегія судді виходить виключно зі змісту обвинувального акту, в якому засудженому інкримінувалася роль підбурювача, а не пособника у замаху на передачу коштів. Зі змісту вчинених останнім дій слідує, що своєю поведінкою, участю в зустрічах з ОСОБА_9 є підстави констатувати, що такі діяння є підбурюванням, оскільки полягали в схилянні іншої особи до вчинення відповідного злочину.
Суд позбавлений можливості висловитися з приводу кваліфікації дій посередника у передачі неправомірної вигоди, а тому аналізує ситуацію лише у контексті інкримінування особі ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 15, ч.3 ст. 369 КК.
Суд наголошує, що з досліджених судами першої та апеляційної інстанцій протоколів про результати НС(Р)Д від 19 березня 2020 року, вбачається, що ОСОБА_8 неодноразово спілкувався з особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, та іншими особами, які слідством встановлені не були, узгоджували версію схиляння ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди за вирішення питання про закриття кримінального провадження щодо нього, розробляли план отримання грошей від ОСОБА_9 як неправомірної вигоди, застосовували різні способи конспірації.
ОСОБА_8 після початку участі у злочинній схемі узгодив зі своїми спільниками версію, яка вже попередньо висловлювалася ними ОСОБА_9 , з метою схилення потерпілого до надання неправомірної вигоди за вирішення питання про закриття кримінального провадження щодо нього.
Під час зустрічей із ОСОБА_9 , відповідно до відведеної йому ролі ОСОБА_8 представився експертом, брав активну участь у обговоренні між своїми спільниками та ОСОБА_9 можливих способів вирішення питання щодо закриття кримінального провадження, своєю поведінкою, висловами та жестами підтримував висловлені його спільниками твердження в адресу ОСОБА_9 , які були спрямовані на схилення та підбурювання останнього до надання неправомірної вигоди, чим підкріпив у потерпілого упевненість в тому, що тільки передача ним коштів є запорукою прийняття рішення на його користь, а під час зустрічі та отримання від ОСОБА_9 грошей у сумі 650 доларів США запевнив останнього, що «питання буде закрито», чим закріпив його впевненість.
Той факт, що в заяві ОСОБА_9 про вчинення злочину містяться відомості лише про підбурювання його до надання неправомірної вигоди ОСОБА_11 та ОСОБА_12 жодним чином не спростовує участь ОСОБА_8 у вчиненні таких дій щодо потерпілого.
Суд також констатує, що особа, яка передає неправомірну вигоду, а також посередник у такій передачі не обов`язково повинні бути обізнані про точні дані кінцевого одержувача такої неправомірної вигоди, про розподіл неправомірної вигоди між кількома особами, про точні ролі, які мають виконати одержувачі неправомірної вигоди. Для кваліфікації діянь за статтею 369 КК достатньо усвідомлювати, що кошти передаються, для прикладу слідчому, як і було у цьому провадженні. Конкретне прізвище отримувача неправомірної вигоди, якому ніби то передаються кошти, його обізнаність із фактом передачі неправомірної вигоди кримінально-правового значення для кваліфікації дій посередника не мають, окрім випадків, коли йдеться про кваліфікований склад злочину саме за ознакою адресата неправомірної вигоди. 
Тож у цьому провадженні для кримінально-правової оцінки вчиненого не має значення той факт, що засудженому не було відомо прізвище конкретного слідчого, якому ніби то передавалась неправомірна вигода, а також той факт, що цей слідчий повідомив суду про необізнаність про те, що хтось отримує кошти ніби то для передачі йому.
У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_8 за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділене в окреме провадження та іншою невстановленою досудовим розслідуванням особою, зловживаючи довірою ОСОБА_9 , створили умови, за яких потерпілий був упевненим, що тільки передача ним грошових коштів слідчому є запорукою прийняття рішення на його користь. 
Таким чином, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що суди першої та апеляційної інстанцій ретельно перевірили та оцінили усі докази в їх сукупності, встановили, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшли обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190; ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК, оскільки його винуватість доведена поза розумним сумнівом. Оцінка доказів судами проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку та ухвалі відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення відповідних судових рішень.
З огляду на вищенаведене колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 190 КК на ч. 5 ч. 27, ч. 1 ст. 190 КК та призначення йому покарання у виді штрафу.
Покарання ОСОБА_8 , попри твердження сторони захисту, призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, і воно є справедливим.
Під час призначення засудженому остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із конфіскацією майна, місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень, конкретні обставини їх скоєння, посткримінальну поведінку ОСОБА_8 та відомості про його особу. Також судом першої інстанції враховано відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Відтак Суд вважає, що призначене засудженому остаточне покарання відповідає принципу індивідуалізації, є достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_8 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Твердження захисника ОСОБА_7 про те, що апеляційний суд усупереч вимог ч. 3 ст. 404 КПК безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторний допит потерпілого та повторне дослідження наявних у матеріалах провадження доказів колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що цей суд обґрунтовано відмовив захиснику в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, оскільки сторона захисту не обґрунтувала, які порушення вимог КПК допустив місцевий суд під час допиту потерпілого та свідків, а також під час дослідження наявних у матеріалах кримінального провадження доказів або в чому саме полягала неповнота їхнього дослідження судом першої інстанції, а сама лише незгода захисника та засудженого з оцінкою заявлених у клопотанні доказів не є підставою для їх повторного дослідження.
Отже, порушення вимог ч. 3 ст. 404 КПК всупереч доводам сторони захисту апеляційний суд не допустив.
Попри твердження у касаційних скаргах сторони захисту, суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження, у тому числі за апеляційною скаргою засудженого та його захисника на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у них доводи, визнав їх необґрунтованими та навів належні й докладні мотиви своїх висновків. З такими висновками погоджується Верховний Суд.
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судами попередніх інстанцій під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих цими судами рішень.
З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що в ході розгляду цього кримінального провадження місцевий та апеляційний суди не допустили істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і правильно застосували норми матеріального закону. Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подані стороною захисту касаційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2024 року щодо ОСОБА_8  залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисника - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                ОСОБА_3