ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року	Львів	Справа № 140/7203/24 пров. № А/857/30168/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Гудима Л.Я., Качмара В.Я., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційними скаргами Державної податкової служби України та ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року  (ухвалене головуючим – суддею Воліндер Ф.А. у м. Луцьк) у справі №140/7203/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про стягнення середнього заробітку,

                                                        ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила стягнути з Державної податкової служби України середній заробіток час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, починаючи з 24.12.2020 по 10.06.2024 включно, в розмірі 258210,05 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі №803/746/15-а поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області з 17.03.2015. Однак, судове зобов`язання в частині скасування протиправного наказу про звільнення та поновлення на роботі ДПС України, як відповідачем у справі, не було виконано, а отже, трудові гарантії порушені. Основною вимогою позову у справі №803/746/15-а було скасування протиправного наказу та поновлення на роботі. Отже, позов був спрямований в першу чергу на захист права на здійснення трудової діяльності у органі де є посади, що відповідають кваліфікації, освіті, досвіду і навикам позивача.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі №803/746/15-а в частині поновлення на роботі за період з 24.12.2020 по 10.06.2024 в сумі 254143 (двісті п`ятдесят чотири тисячі сто сорок три) гривні 75 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що рішення Волинського окружного адміністративного суду не виконувалося відповідачем до моменту поновлення ОСОБА_1 , а саме до 11.06.2024, на посаді заступника начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області з 17.03.2015. Відтак, відповідно до вимог статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого виконання.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржили відповідач Державна податкова служба та позивач ОСОБА_1 , в апеляційних скаргах покликаються на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи, просять суд апеляційної інстанції: позивач змінити рішення суду першої інстанції, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; Державна податкова служба скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
Позивач скористалась своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу Державної податкової служби в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції змінити та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу позивача в якому просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача задовольнити частково і рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі №803/746/15-а постановлено поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 5809,12 грн.
29.12.2020 рішення виконано лише в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 5809,12 грн.
Наказом ДПС України від 11.06.2024 №640-о «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » поновлено позивача на посаді заступника начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області з 17.03.2015.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання судового рішення про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач звернулась до суду з даним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини 2 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Пунктом 3 ч.1 ст.371 КАС України передбачено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Частиною 2 ст.235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з ч.8 ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Відповідно до ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Середній заробіток працівника, відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці», визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Пунктом 5 розділу IV Порядку №100 врегульовано, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно п.8 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Таким чином, рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.
Вказаний обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу, згідно ст.236 КЗпП України, не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді та пов`язаний виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст.236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Як вбачається з матеріалі справи, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі №803/746/15-а визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 16 березня 2015 року №189-о «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади заступника начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області з 17 березня 2015 року; стягнуто з Головного управління Державної податкової служби у Волинській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 419 990,70 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №803/746/15-а апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління ДПС у Волинській області, Державної податкової служби України задоволено частково. Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі №803/746/15-а змінено, виклавши абзац четвертий резолютивної частини в наступній редакції; стягнуто з Головного управління Державної податкової служби у Волинській області в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі - 1 128 963,49 грн. В решті рішення залишено без змін.
Водночас, це рішення Волинського окружного адміністративного суду не виконувалося відповідачем до 11.06.2024, коли наказом ДПС України №640-о поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області з 17.03.2015. При цьому, відповідачем не надано суду жодних аргументованих пояснень щодо причин такого тривалого зволікання у виконанні судового рішення про поновлення позивача на роботі, а також не обґрунтовано поважність причин такої бездіяльності.
Колегія суддів наголошує, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно та не залежить від його оскарження в апеляційній чи касаційній інстанціях.
Відтак, фактично позивача поновлено на посаді 11.06.2024, тоді як на підставі вказаних положень закону позивача належало поновити на посаді негайно після проголошення відповідного рішення суду від 23.12.2020.
Таким чином, апеляційний суд звертає увагу, що в період з 24.12.2020 по 10.06.2024 року включно відповідач не виконав покладений на нього законодавством та судовим рішенням обов`язок та допустив протиправну бездіяльність щодо поновлення позивача на посаді.
Період з 24.12.2020 по 10.06.2024 включно, є періодом затримки виконання рішення суду, що обумовлює право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до ст.236 КЗпП України.
Колегія суддів зазначає, що у цій справі суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо обрахунку кількості робочих днів за період з 24.12.2020 по 10.06.2024, оскільки така кількість днів не відповідає кількості робочих днів в період воєнного стану, а також не врахував зазначену сторонами кількість робочих днів у позовній заяві та відзиві на позовну заяву.
Так, суд першої інстанції не врахував, що відповідно з п.6 ст.6 Закону України від 15.03.2022 № 2136-1Х «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану не застосовуються норми: ч. 3 - 5 ст. 67 та ст.73 КЗпП України. А саме, що святкові та неробочі дні будуть звичайними календарними днями, і якщо такий день буде припадати не на вихідний день, то він буде звичайним робочим днем.
З урахуванням положень ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», Указів Президента України про введення та в подальшому продовження дії воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації, листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства у країни від 12.08.2020 «3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік», враховуючи розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №1191-р «Про перенесення робочих днів у 2021 році», у період з 24.12.2020 по 10.06.2024 встановлена кількість робочих днів: з 24 грудня 2020 - 5; у 2021 року - 250; у 2022 році - 257; у 2023 році- 260; з 01.01.2024 по 10.06.2024 - 116 днів.
Отже, у період з 24.12.2020 по 10.06.2024 включно було 888 робочих днів, що також підтверджуєтеся інформаційною довідкою про нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за спірний період.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі №803/746/15-а визначено середньоденний розмір заробітної плати позивача, який становить 290,45 грн.
Відтак, середній заробіток позивача за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до ст.236 КЗпП України складає 257919,60 грн (290,45 грн х 888 робочих днів).
Крім цього, суд враховує, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України.
Згідно підп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Відповідно до підп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Приписи ч.8 ст.235 КЗпП України і приписи п.3 ч.1 ст.371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.
Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного суду від 09.11.2022 року у справі №460/600/22.
Щодо тверджень відповідача про те, що позивачка не перебувала у трудових відносинах з апаратом ДПС, а нарахування та виплата заробітної плати ОСОБА_2 здійснювались Головним управлінням Міндоходів у Волинській області, компетенційним адміністративним (публічним) правонаступником якого є Головне управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області), а згідно зі ст.24 Закону №108/95-BP виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи.
Колегія суддів не приймає такі доводи до уваги та зазначає таке, відокремлений територіальний підрозділ ДПС - Головне управління ДПС у Волинській області, не є власником чи роботодавцем позивача на посаді в розумінні статті 236 КЗпП, в силу відсутності повноважень на його виконання, та як наслідок не може відповідати за невиконання чи затримку виконання судового рішення про поновлення.
Так, згідно підп. 1 п.5 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою КМУ від 06.03.2019 №227 із подальшими змінами і доповненнями, ДПС з метою організації своєї діяльності здійснює добір кадрів в апарат ДПС та на посади керівників і заступників керівників її територіальних органів. 
Відповідно до підпункту 16 п.11 вищезазначеного Положення, Голова ДПС призначає на посаду та звільняє з посади за погодженням з Міністром фінансів керівників та заступників керівників територіальних органів ДПС, у тому числі у разі покладення виконання обов`язків за вакантними посадами.
Згідно з висновками, що викладені у постановах Верховного Суду належним відповідачем у справах щодо стягнення середнього заробітку за статтею 236 КЗпП України є суб`єкт, який уповноважений виконати рішення про поновлення на роботі. (Постанови від 27.04.2023 №460/4900/21, від 03.05.2023 №280/4125/21, від 31.01.2023 в справі № 340/10802/21).
Верховний Суд неодноразово при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі наголошував, що таке стягнення є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, тому таке стягнення було вірно визначене судами з центрального органу (чи його правонаступника) у якого виник обов`язок виконати рішення суду щодо поновлення, а не з установи, де особа працювала до звільнення (чи з її правонаступника) та отримувала заробітну плату.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме Державна податкова служба України не виконала покладений на неї законодавством обов`язок щодо негайного і добровільного виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 року у справі №803/746/15 про поновлення ОСОБА_1 на роботі, тому є належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, а не її відокремлений територіальний підрозділ.
Так, предметом позову є стягнення коштів, які є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а саме установи, яка зобов`язана на виконання судового рішення або в силу закону видати наказ про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, тому від встановлення судами вищеозначених обставин залежить і покладення обов`язку виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення у справі.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з метою ефективного поновлення порушеного права позивача необхідно стягнути з Державної податкової служби України за ст.236 КЗпП України на користь позивача середню заробітну плату за затримку виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі №803/746/15-а в частині поновлення на роботі за період з 24.12.2020 по 10.06.2024.
Враховуючи встановлені вище обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення частково позовних вимог та стягнення з Державної податкової служби України середній заробіток час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, починаючи з 24.12.2020 по 10.06.2024 включно, в розмірі 257919, 60 грн.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог частково.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року у справі №140/7203/24 скасувати на прийняти нове рішення яким позов задовольнити частково.
Стягнути з Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ 43005393, місто Київ, Львівська площа, 8, індекс 04053) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, починаючи з 24 грудня 2020 року по 10 червня 2024 року включно, в розмірі 257919 (двісті п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять) гривень 60 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар