ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 січня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 669/408/24
Провадження № 22-ц/820/200/25
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,
секретар судового засідання Кошельник В.М.
з участю представників сторін
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 669/408/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом – Казмірчук Марією Михайлівною, на рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 05 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд
в с т а н о в и в :
В травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими будівлями АДРЕСА_1 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка вказувала, що вона є власником вищевказаного житла та присадибної земельної ділянки, в її будинку зареєстрований ОСОБА_2 , з яким вона ніколи не перебувала в офіційному шлюбі та не являються родичами один для одного, відповідач для неї зовсім стороння людина.
Крім того, позивачка зазначала, що після початку антитерористичної операції відповідач звернувся до неї з проханням реєстрації його місця проживання і вона погодилася зареєструвати його у своєму будинковолодінні. При цьому, попередила відповідача, що при потребі він має знятися з реєстрації, однак на даний час останній добровільно не бажає зніматися з реєстрації, тому звернулася за захистом своїх прав до суду.
Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 05 листопада 2024 року в позові відмовлено.
Не погоджуючись із таким рішенням представник ОСОБА_1 адвокат Казмірчук М.М. подала апеляційну скаргу, посилається що рішення не відповідає нормам процесуального та матеріального права, а також фактичним обставинам справи. 
Вказує, що суд першої інстанції при прийнятті рішення помилково посилався на ч. 2 ст. 405 ЦК України, де вказано, що член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, оскільки фактично ОСОБА_2 не є членом сім`ї та ніколи не перебував з ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі
Крім того суд першої інстанції не взяв до уваги, той факт, що в судовому засіданні відповідач підтвердив, що він не проживає у даному будинковолодінні та не проявляє обізнаності щодо стану здоров`я апелянтки та її місцезнаходження
Представник апелянтки зазначає, що суд також не прийняв до уваги та не врахував, що відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном
Окрім того, у мотивувальні частині рішення суд посилається на письмові пояснення свідків по справі, що на думку апелянтки суперечить нормам процесуального права, оскільки згідно з принципом безпосередності дослідження доказів, суд має право враховувати лише ті свідчення, які були отримані під час допиту свідка безпосередньо в судовому засіданні, в той час коли письмові пояснення можуть слугувати допоміжним матеріалом, але не замінюють допиту
Тому з врахування вищезазначеного ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким задовольнити повністю позовні вимоги.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Так судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 листопада 2013 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
В даному житловому будинку з 28 серпня 2014 року по теперішній час зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_2 , який за даною адресою постійно проживає і на даний час.
Реєстрація проживання відповідача в даному будинку була здійснена за згодою власника ОСОБА_1 .
За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 вересня 2024 року № 395002280 відомості про наявність у відповідача ОСОБА_2 будь-якого нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності відсутні.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Таким чином застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Крім того, права особи на житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. 
У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі   № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18) та від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) вказано, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
В той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. 
Розглядаючи питання про припинення права користування житлом, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє особу права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, наявності чи відсутності іншого житла. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.
У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло, внаслідок якого ОСОБА_2 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.
Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 набув право користування спірним житлом згідно із законом на підставі згоди власника житла та тривалий час біля 10 років проживає та користується спірним житловим будинком, має тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом, в нього відсутнє на праві власності чи праві користування інше житло, в зв`язку з чим  виселення відповідача з квартири ставить під загрозу його соціальний статус, він може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувався з 2014 року.
       Отже права відповідача також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.  
       Оцінюючи спірні правовідносини, колегія суддів також бере до уваги і те, що сама по собі наявність в особи права власності на спірне житло і вимоги безумовної реалізації повноважень власника не можуть бути легітимною підставою позбавлення іншого права особи, а саме права на житло, яке також гарантується  і захищається Конституцією України (стаття 47) та Конвенцією (стаття 8). У цій справі право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідач. Однак позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення відповідача права на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети цього позову.
При цьому позивач жодним чином не довела, що реєстрація місця проживання відповідача та його проживання у спірному житловому будинку перешкоджають їй користуватись своїм майном.
Таких доказів суду надано не було. 
В позовній заяві позивачка вказала, що позивач більше двох років не проживає в спірному житловому будинку, однак знову ж таки доказів цього суду надано не було.
З цих підстав доводи апеляційної скарги щодо необгрунтованості рішення суду з огляду на наявність у власника житла права вимагати усунення перешкод в користування своїм майном слід відхилити. Таким доводам апелянта надана оцінка в мотивувальній частині постанови з підстав недоведеності таких вимог та положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та практики Європейського суду з прав людини.
Не може бути підставою для скасування рішення суду і доводи апелянта, що суд неправомірно послався на покази свідків, які не були допитані в судовому засіданні, а суду було надано лише їх письмові пояснення. Свідки, на яких помилково послався суд, дійсно не були допитані в судовому засіданні, однак за обставин справи їх пояснення не мають значення для вирішення спору по суті, а тому апеляційний суд не приймає дані письмові пояснення осіб, на які як на докази послався суд першої інстанції.
В той же час заслуговують на увагу доводи апелянта, що суд першої інстанції при вирішенні спору помилково послався на норми ч. 2 ст. 405 ЦК України.
Дійсно дана норма не підлягає застосуванню при вирішенні даного спору та суд першої інстанції помилково відмовив в позові з посилання на дану норму ЦК України та недоведеність позивачем того, що відповідач без поважних причин не проживає в належному їй будинку більше 1 року.
За таких обставин справи слід дійти висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив в позові, однак помилився з мотивами відмовив, оскільки в позові слід було відмовити саме у зв`язку з тим. що позивач вимагає саме позбавлення відповідача права на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети цього позову і недоведеністю позивачем, що реєстрації місця проживання відповідача та його проживання у спірному житловому будинку перешкоджають їй користуватись своїм майном.
З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом – Казмірчук Марією Михайлівною, задовольнити частково.
Рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 05 листопада 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20 січня 2025 року.

Судді                                                         А.М. Костенко        
Р.С. Гринчук
Т.В. Спірідонова