ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 202/2593/19
провадження № 61-3812св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Перфілова Олена Анатоліївна, 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_6 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 серпня 2020 року у складі судді Марченко Н. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року у складі колегії суддів Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Перфілова Олена Анатоліївна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання іпотечного договору недійсним та скасування державної реєстрації.
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У квітні 2019 року ОСОБА_7 , яка діяла як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (в процесі розгляду справи відбулася зміна законного представника, яким був ОСОБА_8 , а в подальшому ОСОБА_1 ), звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання іпотечного договору недійсним та скасування державної реєстрації.
 
Позов мотивувала тим, що 16 березня 2015 рокуОСОБА_7 на підставі договорів дарування № 022739 та № 022740, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу (далі - МНО) Шатковською І. Ю. та зареєстрованих у реєстрі за № 215 та № 218, набула право власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська
від 07 грудня 2015 року у цивільній справі № 202/4652/15-ц зазначені договори дарування визнані недійсними та зобов`язано державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі цих договорів. Цим же рішенням суду було визнано право власності на домоволодіння 
АДРЕСА_1 за ОСОБА_9 . 27 січня 2016 року ОСОБА_9 на підставі двох договорів купівлі-продажу продала зазначене домоволодіння ОСОБА_10 .
 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року заочне рішення суду від 07 грудня 2015 року було скасовано. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_9 про визнання права власності у цивільній справі № 202/4652/15-ц залишено без розгляду.
 
ОСОБА_10 09 березня 2017 року продала домоволодіння ОСОБА_11 .
 
11 липня 2017 року ОСОБА_11 продав домоволодіння ОСОБА_12 .
 
Таким чином, юридичних підстав укладати договори купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 
у ОСОБА_9 не було.
 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська
від 19 січня 2018 року у справі № 202/5182/17 витребувано у ОСОБА_12 на користь ОСОБА_7 спірний житловий будинок. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року залишено без змін.
 
Разом із тим, 20 листопада 2018 року під час розгляду апеляційної скарги Дніпровським апеляційним судом, ОСОБА_12 подарував спірне домоволодіння ОСОБА_4 на підставі договору дарування
від 20 листопада 2018 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Перфіловою О. А., реєстровий номер 4511. 
 
ОСОБА_4 за згодою свого чоловіка ОСОБА_5 
21 листопада 2018 року уклала з ОСОБА_6 іпотечний договір, який зареєстрований приватним нотаріусом Дніпровського МНО Перфіловою О. А. за № 4540. У зв`язку з посвідченням вказаного іпотечного договору від 21 листопада 2018 року приватний нотаріус Дніпровського МНО Перфілова О. А. наклала заборону відчуження нерухомого майна до припинення дії іпотечного договору (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер 44165471 від 21 листопада 2018 року).
 
Зазначені обставини унеможливили виконання судового рішення
та витребування спірного домоволодіння у ОСОБА_12 .
 
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті за заявою ОСОБА_8 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 
та ОСОБА_3 приватний нотаріус Дніпровського МНО Яковлева І. М. завела спадкову справу № 55/2019. Інші спадкоємці першої черги - батьки померлої ОСОБА_1 та ОСОБА_14 від прийняття спадщини відмовилися на користь дітей спадкодавця. Таким чином, неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями ОСОБА_7 у рівних частках.
 
ОСОБА_8 , який діяв в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 
та ОСОБА_3 , в уточненій позовній заяві просив суд:
1)     витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 , ОСОБА_5 домоволодіння АДРЕСА_1 
на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як спадкоємців ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
2)     скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на домоволодіння 
АДРЕСА_1 № 290014758 від 20 листопада
2018 року, проведену приватним нотаріусом Дніпровського МНО Перфіловою О. А. на підставі договору дарування від 20 листопада 2018 року № 4511;
3)     визнати недійсним іпотечний договір від 21 листопада 2018 року, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Перфіловою О. А. за реєстровим № 4540;
4)     скасувати державну реєстрацію іпотеки, державну реєстрацію обтяжень
в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборону
на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яка накладена 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського МНО Перфіловою О. А. за реєстровим № 4165471 на підставі іпотечного договору за  реєстровим № 4540 від 21 листопада 2018 року.
 
Короткий зміст судових рішень у справі
 
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 20 серпня 2020 року позов задовольнив частково.
 
Витребував у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домоволодіння АДРЕСА_1 .
 
Визнав недійсним іпотечний договір, який укладений 21 листопада 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Перфіловою О. А. і зареєстрований у реєстрі за номером 4540.
 
Скасував державну реєстрацію іпотеки та обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборону відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що накладена 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського МНО Перфіловою О. А. на підставі іпотечного договору, зареєстрованого в реєстрі за номером 4540 від 21 листопада 2018 року.
 
В іншій частині позову відмовив.
 
Вирішив питання розподілу судових витрат.
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 13 квітня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_4  залишив без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2020 року - без змін.
 
Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції,  мотивовано тим, що  ОСОБА_12 не мав права відчужувати спірний житловий будинок, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року зазначене нерухоме майно було витребувано в нього на користь ОСОБА_7 , яка не надавала своєї згоди на передачу цього майна в іпотеку, тому ОСОБА_4 не мала законного права на передання спірного будинку в іпотеку ОСОБА_6 .
 
Верховний Суд постановою від 28 жовтня 2021 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року залишив без змін.
 
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що спірне житлове приміщення вибуло із володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 на підставі рішень, які були скасовані, тому суди дійшли правильного висновку про витребування спірного майна на користь правонаступників позивача, оскільки зазначене майно вибуло із власності ОСОБА_7 поза її волею.
 
Крім того, колегія суддів погодилася із висновками судів про визнання недійсним іпотечного договору та скасування державної реєстрації іпотеки та обтяження, оскільки ОСОБА_12 не мав права відчужувати житловий будинок ОСОБА_4 , заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року зазначене нерухоме майно було витребувано в нього на користь ОСОБА_7 , яка не надавала своєї згоди на передачу цього майна в іпотеку, тому ОСОБА_4 не мала права на розпорядження спірним будинком шляхом передання його в іпотеку ОСОБА_6 .
 
В грудні 2021 року до Дніпровського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_6 . 
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 01 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_6  залишив без задоволення.
 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2020 року залишив без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, щоматеріалами справи доведено, що ОСОБА_12 не мав права відчужувати житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року зазначене нерухоме майно було витребувано в нього на користь ОСОБА_7 і вона не надавала своєї згоди на передачу цього майна в іпотеку, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач ОСОБА_4 не мала законного права на  передання спірного будинку в іпотеку ОСОБА_6 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині визнання іпотечного договору недійсним і стягнення з нього судових витрат скасувати і ухвалити у вказаній частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її із Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.
 
05 липня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 14 січня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно із протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 15 січня 2025 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В., Ситнік О. М.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 756/15538/15-ц, у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 372/4140/19.
 
У касаційній скарзі зазначається, що суди не встановили обставин щодо недобросовісності іпотекодержателя. ОСОБА_4 була єдиним власником майна на момент укладання оскаржуваного іпотечного договору. Закон України «Про іпотеку» не передбачає таких підстав для припинення іпотеки, як витребування майна від добросовісного набувача або відсутність згоди власника на передачу нерухомого майна в іпотеку.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи
 
Суд установив, що на підставі договорів дарування, укладених 16 березня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Шатковською І. Ю. та зареєстрованих у реєстрі за номерами 215 та 218, ОСОБА_7 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
Право власності ОСОБА_7 на зазначене домоволодіння 16 березня 2015 року зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 9059644 - 1/2 частка та 9060081 - 1/2 частка).
 
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська заочним рішенням
від 07 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_15 , третя особа - Дніпропетровська міська рада, про зобов`язання вчинити певні дії визнав недійсними договори дарування житлового будинку від 16 березня
2015 року; зобов`язав державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі цих договорів; визнав за ОСОБА_9 без додаткових актів вводу об`єкта в експлуатацію право власності на будівлю садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язав державного реєстратора скасувати арешт, який накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Шклярука Д. С. у справі № 202/6210/15-к на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
 
26 січня 2016 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 уклали договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Коксадзе Л. В., зареєстрований у реєстрі за № 80, згідно з яким ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_10 придбала 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
27 січня 2016 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 уклали договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Коксадзе Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 84, згідно з яким ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_10 придбала 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 30 червня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року у цивільній справі № 202/4652/15-ц, яким, зокрема, визнано недійсними договори дарування житлового будинку від 16 березня 2015 року та визнано за ОСОБА_9 право власності на будівлю садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 скасував.
 
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 26 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_9 до ОСОБА_15 залишив без розгляду.
 
09 березня 2017 року ОСОБА_16 та ОСОБА_11 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондаренком Р. О. та зареєстрований в реєстрі за № 470, згідно якого ОСОБА_16 продала ОСОБА_11 житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
11 липня 2017 року ОСОБА_11 уклав з ОСОБА_12 договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Огородник Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 998, відповідно до якого ОСОБА_11 продав ОСОБА_12 житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
Вказані обставини також встановлені заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року у справі № 202/5182/17, яким витребувано від ОСОБА_12 на користь ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 05 грудня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року залишив без змін.
 
Після ухвалення заочного рішення Індустріального районного суду
м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року та після постановлення Дніпровським апеляційним судом ухвали від 19 жовтня 2018 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_12 на вказане заочне рішення суду від 19 січня 2018 року, ОСОБА_12 та ОСОБА_4 20 листопада 2018 року уклали договір дарування спірного житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Перфиловою О. А., відповідно до якого ОСОБА_12 подарував ОСОБА_4 спірний житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
Право власності ОСОБА_4 на зазначене домоволодіння зареєстроване 20 листопада 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 290014758.
 
21 листопада 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала в іпотеку ОСОБА_6 в рахунок забезпечення зобов`язання за договором позики на суму 3 200 000,00 грн житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_7 померла.
 
27 червня 2019 року до приватного нотаріуса Дніпровського МНО Яковлевої І. М. із заявою про прийняття спадщини в інтересах дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернувся їхній батько - ОСОБА_8 .
 
На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом Дніпровського МНО Яковлевою І. М. була заведена спадкова справа № 55/2019.
 
Згідно із матеріалами зазначеної спадкової справи спадкоємцями ОСОБА_7 
є її діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Батьки померлої - ОСОБА_14 та ОСОБА_1 звернулися, кожен окремо, до нотаріальної контори із заявами про відмову від спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7 , на користь дітей спадкодавця - ОСОБА_2 
та ОСОБА_3 .
 
Згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання неповнолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані з 19 березня 2015 року
у спірному будинку АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
25 серпня 2021 року виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області призначив ОСОБА_1 опікуном над дітьми-сиротами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
 
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 316, частина перша статті 319 ЦК України).
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема
із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
У постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 756/15538/15-ц, на яку скаржник посилається в касаційній скарзі, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
 
Оскільки Законом України «Про іпотеку», який є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як витребування майна від добросовісного набувача або відсутність згоди власника на передачу нерухомого майна в іпотеку, тому такі підстави не припиняють основне зобов`язання та не є самостійною підставою для припинення іпотеки.
 
У справі, що переглядає Верховний Суд, позивач заявив вимогу не про припинення іпотеки, а позов про оспорювання правочину (ресцисорний позов).
 
Тому увага суду касаційної інстанції зосереджена на тому, чи правильний висновок зробили суди щодо наявності підстав для задоволення ресцисорного позову. І лише в цій частині позовних вимог судові рішення оскаржує відповідач ОСОБА_6 . 
 
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
 
Такий спосіб захисту порушеного права як визнання правочину недійсним прямо передбачений цивільним законодавством (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу, набуття, зміни, встановлення чи припинення прав).
 
При розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення (див. постанову Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14).
 
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства.
 
Добросовісність при реалізації прав і повноважень передбачає неприпустимість зловживання правом, яка виходячи з конституційних положень означає, що здійснення прав та свобод людини не повинне порушувати права та свободи інших осіб.
 
Відповідно до частин першої - четвертої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
 
Отже, приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) учасники цивільних відносин мають використовувати добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам цивільних правовідносин.
 
Укладення договору іпотеки (як і укладення будь-якого іншого правочину на шкоду власника майна) не може створювати умови (або передумови) для унеможливлення повернення майна від фактичного володільця, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.
 
Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом (частина друга статті 189 ЦК України), разом з тим, цивільне законодавство не покладає на власника тягар обтяжень чи обмежень, що виникли внаслідок незаконних дій інших суб`єктів.
 
Суд установив, що спірний житловий будинок вибув з володіння ОСОБА_7 на підставі судових рішень, які згодом були скасовані. Скасування цих рішень свідчить про їхню юридичну недійсність, що унеможливлює легітимність правочинів, укладених на їх підставі.
 
Факт вибуття нерухомого майна з володіння ОСОБА_7 без належних правових підстав свідчить про порушення її прав як законного власника. Тому будь-які наступні правочини, здійснені щодо цього майна не можуть вважатися такими, що відповідають нормам чинного законодавства.
 
У постанові від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав на необхідність враховувати добросовісність/недобросовісність іпотекодержателя для того щоб вирішити питання про набуття ним права іпотеки та/або при визнанні недійсним договору іпотеки.
 
З установлених судами фактичних обставин відомо, що спірне житлове приміщення вибуло із володіння ОСОБА_7 на підставі рішень, які були скасовані, а протягом 2016-2018 років неодноразово відчужувалося.
 
Можливість доступу фізичної особи - позикодавця до відкритих державних реєстрів, факт неодноразової зміни власника протягом короткого періоду часу свідчать про те, що до спірних правовідносин концепція «добросовісного іпотекодержателя» незастосовна. При цьому, свої права у відносинах позики позикодавець може захистити шляхом стягнення коштів із позичальника.
 
Враховуючи встановлені факти, колегія суддів погоджується з обґрунтованістю оскаржуваних рішень щодо визнання зазначеного іпотечного договору недійсним, оскільки його укладення відбулося з порушенням законодавства та прав позивача.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 372/4140/19 є безпідставними, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, зокрема у справі № 372/4140/19 відповідні документи були визнані недійсними рішенням суду лише у 2014 році, а договір іпотеки укладений у 2007 році.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд робить висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 серпня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                             	А. І. Грушицький  	
Судді  	І. В. Литвиненко  	
 	Є. В. Петров  	
 	В. В. Пророк  	
 	О. М. Ситнік